Психологія лікувальнодіагностичного процесу, взаємовідносини лікархворий, медична сестрахворий, контакти з рідними хворого
![]()
|
Тема: Психологія лікувально-діагностичного процесу, взаємовідносини «лікар-хворий», «медична сестра-хворий», контакти з рідними хворого. Специфіка праці лікаря, який нерідко виконує роль педагога й вихователя, має бути врахована і під час вибору професії і під час підготовки молодого спеціаліста, що разом з оволодінням фаховими знаннями та навичками обов’язково має вдосконалювати культуру поведінки та культуру спілкування з пацієнтом. За позитивний прояв інтелігентності вважається насамперед швидка і правильна орієнтація в нових ситуаціях, швидка спостережливість, правильна оцінка потрібних інформацій і висновків. За академіком Ліхачовим інтелігентність – це здатність помічати проблеми, дотепність, всебічність, самостійність, логічність, критичність, оригінальність, ініціативність, творче мислення, абстрактне мислення, спостережливість, всебічність і спонтанність інтересів, безмежна зацікавленість, багатий словниковий запас і точне, стисле висловлювання. Спілкування – це багатоплановий процес розвитку контактів між людьми, породжений потребами спільної діяльності. Аутизмом у психології називається хворобливе зниження природної людської потреби у спілкуванні з реальними людьми. Виділяють мету, зміст і засоби спілкування. Емпатія – особливий доброзичливий спосіб розуміння іншої людини, співчуття і співпереживання (навіть за відсутності згоди), поважне ставлення до права співрозмовника на будь-яку думку. Для того, щоб бути успішним, спілкування обов’язково передбачає зворотний зв'язок – одержання об’єктом інформації про результати взаємодії. Засоби передачі інформації – мова, інтонація, міміка, поза, погляд, жести, відстань. Способи передачі інформації: вербальний; невербальний. Невербальне спілкування – це система знаків і символів (жестикуляція, міміка, пантоміміка, тембр голосу, діапазон, тональність, плач, сміх, паузи, темп мовлення), яка заміняє чи доповнює вербальне спілкування. Виділяють такі варіанти спілкування: «Контакт масок» (формальне). Примітивне спілкування (потрібний або заважає). Формально-рольове (регламентований і зміст і засоби спілкування). Ділове спілкування. Духовне, міжособистісне спілкування друзів. Маніпулятивне спілкування (лестощі, залякування, «замилювання очей», обман, демонстрація доброти). Світське спілкування. Кодекс світського спілкування: Ввічливість, такт – «зважай на інтереси іншого». Схвалення, згода – «не ганьби іншого», уникай заперечень. Симпатії – «будь доброзичливим, привітним». Кодекс ділового спілкування: Принцип кооперативності – «твій внесок повинен бути таким, якого потребує спільно прийнятий напрямок розмови». Принцип достатності інформації – «говори не більше і не менше ніж потрібно на цей момент». Принцип якості інформації – «не бреши» (не вводь в оману). Принцип доцільності – «не відхиляйся від теми, зумій знайти рішення». Висловлюй думку виразно і переконливо для співбесідника. Умій слухати і розуміти потрібну думку. Умій враховувати індивідуальні особливості співбесідника зарази інтересів справи. Конфлікт (від лат. conflictus – зіткнення) – це зіткнення протилежно спрямованих цілей, інтересів, позицій, поглядів або думок опонентів чи суб’єктів взаємодії. Психологічні особливості управління конфліктом. За наявності 30% незадоволених або критично налаштованих осіб у колективі починається дезорганізація, а за наявності 50% – настає криза, що породжує конфлікт. В динаміці конфлікту є певні стадії: – Виникнення об’єктивної конфліктної ситуації; Усвідомлення її; Конфліктна поведінка; Розв’язання конфлікту. Конфлікти є стихійні і заплановані, конструктивні, стабілізуючі та деструктивні. Виділяють 5 основних стилів поведінки у конфліктних ситуаціях: Стиль конкуренції; Стиль уникнення; Стиль пристосування; Стиль співробітництва; Стиль компромісу. До якостей «ідеального лікаря» відносять статевікові, характерологічні і особистісні якості, міжособистісні взаємодії, кваліфікація. Велике значення має здібність до емпатії і стиль спілкування. Описано 4 психологічні типи лікаря: Співчуваючий недирективний; Співчуваючий директивний; Емоційно-нейтральний недирективний; Емоційно-нейтрально директивний. В поняття «ідеального пацієнта» лікар, зазвичай, включає слідуючі характеристики: мала обізнаність в медичних питаннях, віра і відсутність сумнівів в силі і уміннях лікуючого лікаря, готовність беззаперечно виконувати назначення уміння коротко і чітко розповідати проблему і скарги, відсутність іпохондрії. Контретні етичні норми, які застосовують в медицині, включають: Правдивість; Привітність; Конфіденційність (приклади); Лояльність; Компетентність. Синдром емоційного вигорання у медичних працівників (СЕВ). СЕВ як специфічне професійне захворювання осіб, що працюють у системі «людина-людина» (психологів, психіатрів, вчителів, священників). Термін «емоційне вигорання» введений американським психологом Х.Дж. Фрейденбергером у 1974 р. Виділяють 3 типи чинників, що відіграють роль у СЕВ лікарів: Соціальні чинники; Особистісний чинник (хто первинно орієнтований на служіння іншим, хто свідомо обрав професію з певним емоційним відношенням, орієнтований на інших людей, співчутливий, захоплений лікар-ідеаліст, альтруїст (приклад Іван Балінський) і т.п.); Чинник середовища (місця роботи, стосунки з колегами в колективі); Основні складові СЕВ: Втома, змученість, виснаженість; Психосоматичні проблеми (коливання АТ, головний біль і т.д.); Безсоння; Негативна налаштованість до пацієнтів (замість раніше існуючих позитивних взаємостосунків); Негативна налаштованість до виконуваної діяльності (замість «це справа всього мого життя»); Стереотипізація особистісної установки, стандартизація у спілкуванні, схематизація діяльності, регідність розумових операцій; Агресивні тенденції (гнів і дратівливість стосовно колег і пацієнтів); Функціональне негативне ставлення до себе; Тривожні стани; Песимізм, депресія, відчуття марності подій, що відбуваються; Почуття провини. Через підвищення вираженості СЕВ лікар поступово втрачає авторитет у пацієнтів і колег, припускається лікарських помилок і сам втрачає віру в себе як професіонал. Профілактикою СЕВ є збереження принципів психогігієни медичного працівника. |