Заселення Південної України. Положення степів і Дніпро з його порогами, плавнями та островами. Буг і Дністер. Флора, Фауна. Невигоди степового життя зімова холоднеча, літня спека і засухи сарана сусідство з татарами
![]()
|
20). Болгарські кольонії мали великий культурний вплив на землеробство 21). Не мало було й поляків, які посідали в Херсоні, Одесі, де-які були завербовані в полки. Крім того, польські пани, які одержували від російського правительства великі земельні участки в Новоросійському краю, переводили сюди своїх кріпаків з Польщі -2). Найперше місце серед чужоземних поселенців и) належить німцям, а між нами - менонітам. Виїхали вони з Прусії в початку 1789 р., числом 228 сімей, зложивши через своїх депутатів з російським правительством особисту умову. Посередником в цій умові був комісар Потьомкина Траппе, з котрим вони утворили умову і про подорож своїх делегатів. Делегати самі могли вибрати для себе землю і вони не згодилися на ті землі, які їм було рекомендовано Потьомкиним. Нарешті, вони вибрали собі землі проти (по 65 дес. на двір) м. Береславля, біля річки Кінських Вод, і острів Тавань і пред'явили прохання про вільготи риболовні, ліси, десятирічня воля від податків, увільнення навіки вічні від військової служби і т. и. Після всяких перепон переселення утворилося, але землі їм були відведені не у Кінських Вод, а на острові Хортиці, (Писаревскій. Из исторіи иностранной колонизаціи въ Россіи, стр. 299 - 338). По цій умові вони маіи право триматись своєї віри, льготу на 10 років од усяких податків, постоїв, некрутчини та инших повинностів; 83 одержували підводи до самого місця, гроші на подорож, харч, позички по 500 карб, на сім'ю, насіння для посіву; мали право ставити заводи, торгувати, записуватись до цехів та 5 гільдій; одержували по 65 дес. землі, за яку платили по 15 к. за дес., і то, коли минали льготні роки. Землі їм були відписані у сучасній Катеринославщині, но правому березі Дніпра, за островом Хортицею, де й було засновано 8 слобід. З 1793 р. по 1796 р. по тих-же місцях, і нових, осіло ще 118 сімей. Становище всіх цих поселян було дуже важким з-за суровости природи краю. Контеніус говорить у своїх записках так: «меноніти - люди добрі, чесні й роботящі, а.те-ж живеться їм дуже важко, бо земля їх висока, суха; трави вигоряють, хліба росте мало, тілько скотиною де-як можуть пробувати14. Тому Контеніус радив дати менонітам ще нові льготи: перевести їх на нові місця, продовжити льготи на 5 - 10 років, не повертати з них грошей за подорож та инші. З цим згодились, і тому меноніти одержали найбільші привилеї, про які не думалось руським поселенцям. Окрім менонітів, приїхали й другі німецькі вихідці: іозефстальські, ямбургські, гданські. І всі вони не змогли обжитись на чужині. В більшости своїй - знаючи тілько рукомесла, дуже бідували тут, де сувора природа краю потрібувала зовсім иншого знання. Тілько де-які обзавелись дворами, багато-ж їх розійшлося по других місцях; родилось їх менш, ніж умірало. До німців треба додати шведських поселенців: селян, та взятих на -війні у полон. Селяне були переведені у 1787 році з острова Дато, числом 904 д., і заснували в Херсон, повіті „Шведську кольонію", в якій Контеніус знайшов тілько 148 д., инші повмірали від холоду та голоду; а з 31 д. полонян залишилося 9 душ 24). Відносно шведських переселенців місцевий уряд (Сінельників) проявив велику дбалість і їм були дадені великі вільготи (по 60 десятин доброї землі на двір, казенний ліс і грошова допомога на будівлі, насіння на посів і казенні харчі на рік; на 4 роки звільнення від усяких податків і т. и.) Будинки для них будувалися під доглядом курляндських майстрів на зразок тих, які були в них у рідних місцях Для них розшукали пастора; для їхньої церкви з казни видали багату церковну утварь, поселили їх усіх укупі, в Херсонській губ. і повіті, недалеко від заштатного 84 міста Борислава, і всю кольонію назвали - Альт-Шведендорф - Старо-шведською (Писаревський, 221 - 226). Постійна й сильна поміч німецьким поселенцям від Російською правительства стала причиною того, що вони все-ж окріпли на новій землі. У 1845 р. їх було вже 95 700 чол. 25). Таке було германське заселення Новор. краю. Романське-ж було надзвичайно малим: одна слобода швейцарців на Дністровському лимані, невелика купка італійців 26), де-кілько французських купців - от і всі! Плян організації військових поселень не здійснився 2Т). Більш важнішим було грецьке заселення, чому причиною були політичні події того часу. Після Кучук-Кайнарджинського замирення, яким Крим був визнаний незалежним, багато христіянських сімей - греків та вірменів - виїхало з Криму. Грамотою їм була відведена для поселення земля в Азовській губ., по р.р. Солоній та Кальміусу, та по Азовському надморью ®). Грамотою було їм дано чимало льгот - рибальство, грошові позички, увільнення від некрутчини. Було засновано поселенцями місто Маріуполь та 20 сел округ Маріуполю 29). У Одесі та біля неї посідало не мало вихідців із Архипелагу. І тут греки мали чимало привилеїв і, можна сказати, поклали основу одеській торгівлі. В 1797 р. їх було там біля 1000 д. 30). У Єлисаветі вся торгівля теж була у греків 31) В Таганрозі, Керчі, Ениколі було чимало албанців 32). Разом з греками прийшли й вірмени. У 17 79 р. вони вийшли з Кафи, числом 561 д., та поселились у кріп. св. Дмитра Ростовського, а потім заснували м. Нахічевань. У 1780 р. біля тіеї-ж кріпости осіло 603 д., що прийшли з Криму з єпископом Азаричем та арх. Симеоном, та 1892 д. з Карасубазаря 33). Вірменське місто Нахічевань було тоді значнішим ніж Ростов; у 1780 р. в ньому було 1040 д. російських купців та ин., 4121 вірмен 34), де-кілько заводів і багато кам'яних будинків. Ростов показавсь одному подорожнику куди меншим містом: там займалися рибальством і торгівлею 35). Друга частина вірменів вийшла з Кавказу та з-за Дністра і заснувала м. Григоріополь; ті, що прийшли з Бендер, з Измаїлу, прохали собі всяких привилеїв, і Каховський найшов можливим їх задовольнити 36). Сама цариця турбувалась про них, писавши об тім Каховському 37). 85 Багато прийшло до Новоросійського краю молдаванів. Почалось те ще за Лизавети: їх чимало ввійшло в Новосербію. а по за нею вони, рядом з російськими вихідцями, заснували новослобідське козаче поселення. Друга частина молдаванів у кінці 18 в. заснувала м.м. Овидіополь, Нові Дубосари, Тирасполь та инші. Тоді ж 26 молдаванських бояр та чиновників одержали у Тираспільскім та Ананьївськім повітах 26.000 землі і заснували 20 сел та хуторів 38). Молдавський боярин Стурдза прохав для себе 9 сел з 11.000 чел. і 46.000 десятинами землі 39). Землі свої молдавани заселяли руськими селянами; окрім того, вони закріпили за собою біля 1000 своїх земляків. Російському правительству прийшлось видати указ про те, що селяне люди вільні, тілько земля, на якій вони жили, була власністю поміщиків; за землю селяне повинні були робити 12 днів на рік панщини, платити одну десятину від прибутків своїх 40). Єврейське заселення також було примітним в Новор. краю. Переселення сюди євреїв-талмудистів з західної Росії та з Польщі почалось у 1769 р. Євреї повинні були самі собі збудувати будинки, школи; мали право держати винокурні та броварні. Льготи від постоїв та других повинностів їм давалися тільки на 1 рік; податки повинні були платити чи з капіталів своїх, 1 коп. з карбованця, чи з душі - 2 карб, на рік; як і чужоземцям, їм дозволялося привозити з собою товарів на 300 карбов.: дозволялося брати у найми російських робітників, держатись своєї віри і т. п. 41). Розселення євреїв по містах ішло добре; зовсім инше стояла справа з так званими єврейськими землеробськими кольоніями. Правительством були витрачені на те великі гроші, а гарних наслідків з того не було: землеробство серед євреїв не розвинулося - вони більше тягли до міст, де брались за торгівлю, рукомесла та инше. От як росповідає А. С. Пишчевич про те: під їх села відведено багато земель. Першою ж зімою їх (євреїв-поселян) багато померло. Обробляти хліб вони не вміють. Чудно дивитись, як вони орють землю. Біля волів, що запряжені у плуги, стоїть куча євреїв, усі кричать, поганяють... Плуг трогаєіься з міста і кидається на всі боки поверх землі. Євреї, щоб придавити, сідають на плуг верхи і перекидаються... Так і день проходить"... 42) це стверджується й фактами, які знаходимо в спеціальній монографії Никитина про евреїв-землеробів 43). R6 Становище євреїв-поселенців було надзвичайно важким. На місця вони приходили і голі, і босі. Од суворого климату та негарної води серед них ходили пошести, які робили їх ще більш нездатними до хліборобства. Так бачимо, що євреї зовсім не змогли боротись з усіма тими негодами, які зустрічали поселенців серед дикого степу 44). Треба ще сказати й про циган, яки кочували по краю і доповнювали собою ріжноманітність його населення. На великий жаль, не маємо ніяких звісток про численність чужоземних поселян на кінці 1 ої четверти 19 віку що до числа усього населення. Можна тільки сказати те, що їх було далеко менш, ніж українців і великоросіян. У першу чергу по численности треба поставити слов’ян, німців, євреїв. Усіх поселян по 161 слободі у 1822-3 рр. було 52.262 душі; євреїв у 1844 р. було 46.312 душ, а в кінці 1-ої четверти 19 в. багато менш; потім ідуть греки, молдавани, вірмени та инші. Загальне число всіх мешканців Херсонської та Катериносл. губ. було багато більшим ніж 1.000.000 д. Через це мусимо сказати, що Новоросійський край міг-би бути заселенням одними українськими та великоросійськими вихідцями, може тілько на те потрібувалось би більш часу. Як українці, так і великоросіяне показали на ділі свою здатність до того, не дивлючись на те, що їм і не снилась та допомога, яку одержували чужоземці від російського правительства. Ми бачили, які надзвичайні льготи та привилеї одержували меноніти, та взагалі німці, серби й инші словя'не; бачили, при яких сприяючих умовах нровадилось розселення вірменів, молдаванів та греків: стілько витрат та зусилля покладено було на заснування єврейських землеробських хуторів. Льготи ті давались рівно, і міщанам і селянам, і, одначе, вони ніколи не відповідали тій користі, яку правительство від їх бажало мати. Щоб в тому завіритись, треба тільки згадати молдаванських бояр; їм Новоросійський край був дном золотим, як-то кажуть; а що вони дали країні? Взагалі, у 18 в. мало дивились на те, яку невелику «вартість уявляли з себе вихідці з Європи; турбувались тільки скоріш заселити порожні землі, яких під ті часи було чимало. І того здобули. У 1768 р. усіх мешканців в краю було біля І00.000 д., у 1797 р. - більш 850.000 д., у 1822-3 рр. 1.500.000 д., то б то за перші 28 років число збільшилось у 8Ѵ-2 разів, а за слідуючі 25 років - тілько у 2 рази. На великий жаль, не можемо В7 сказати, настолько ці числа росли від народження населення й настільно від його прибутку з других країв. Не можемо через те, що сюди війшли мешканці нових завойованих земель - Запорожжя, Криму, Ногайської та Очаковської области і, вдруге, через те, що межі Нов. краю часто змінювались - то ширились, то вужчали, завдяки усяких адміністративних роспоряджень. Коли-ж мати на увазі збільшення населення від поширення краю новими землями, то й тоді мусимо сказати, що заселення особливо швидко провадилось у 18 в. Турбуючись тілько про численність поселян із чужоземців і не звертаючи ніякої уваги на їх невелику здатність в справі заселення, правительство не діждало того, чого хотіло. Так було, як ми бачили, з слов'янськими поселенцями, так було й з иншими чужоземними вихідцями. Тому зрозуміло цілком, що правительство Олександра І змінило такий порядок, - як зовсім до того й непотрібний уже в ті часи, - і приймало (а не викликало) тільки таких людей, яки були користні для краю. Хоч і на цей раз не завжди здобували того, чого хотіли, але діло все-ж стало на більш певний шлях. 88 ШОСТИЙ РОЗДІЛ. ПОЧАТОК МІСЦЕВОЇ КУЛЬТУРИ. Історичні данні про матеріальну культуру: землеробство; садівництво; огородництво; скотарство; рибальство; здобич соли й кам'яного; вугілля; торговля. Просвітня культура. КОЛИ ми вели розмову про заселення Новоросійського краю, ми не раз звертались до культурної діяльности поселенців. Тепер ми торкнемося цього питання ближче, щоб побачити, як розвивалася культура в краї і яке значіння в тому мав кожен народ. Приведемо рядок фактичних відомостей і потім зложемо загальні висновки. Про тюрко-татарське населення ми нічого не казатимемо1). Хліборобство в Нов. кр. в початку 19 в. досягло величезних розмірів, і край, з дикої пустині, став золотим дном Росії, її житницею, якою зостається й по сей день. Того добились не без боротьби та зусиль. Окрім татар, треба було вести постійну, вперту боротьбу з природою. В такім становищі були запорожці; як вихідці з хліборобів, вони не кидали й тут зайняття своїх батьків. Але місцеві умови життя не дозволяли на де-якпй час братись за спокійну домашню роботу гречкосіїв. Тільки в половині 18 в. в Запорожжі примітно переход до нових умов життя й побуту; в запорожських паланках, що лежали на північній частині козачих земель, біля р.р. Самари та Орелі (в Самарській, Кодацькій, Орельській та Протовчанській) займались уже хліборобством: сіяли, переважно, просо, овес, гречку, ячмінь та горох; жито, пшеницю. Жито, пшениця та ячмінь родили сам 10, а просо - сам ЗО; держали козаки й невеличкі баштани, де родили, хоч і небагато, кавуни, дині, капуста, буряки, горох, пшеничка та цибуля 2). Пізнішим поселенцям ириходилось вести боротьбу тілько з однією природою, але й ця боротьба була нелегка. Цікаві відомости про те оповідає піп Маркіанов, сучасник кн. Потьомкина: найголовнішими причинами, 89 які примушували зачасту поселенців вертатися назад, були: зле повітря й плавень, мошка, комарь; овражки. До цього треба додати ще те, що кріпка степна цілина була дуже важка для оранки; часті зазухи, а з ними й неврожаї; недостача води; зімні заверюхи та холода, від яких зачасту загибала вся рослинність і скотина; недостача лісу для отоплення; пошести, як чума 1812 р., і т. п. Потрібна була особлива звичка, щоб терпіти всі оті негоди, та не згубити з перших же часів всю енергію, щоб не жалкувати за покинутою родиною. Велике значіння тут мала та допомога, яку да-вало правительство. Може кольоніїменонітів не дійшли-б до свого великого розвитку в сельско-господарській діяльности, коли-б не одержували вони тих допомог, про які говорено вище. Розвиток їх кольоніп залежав, по-перше, від місцевих^ умов; по-друге, від спроможности на обзаведення хазяйством та приладдям хліборобства і, по-третє, від хисту, звички, енергії самих поселян. Меноніти, як ми бачили, були в найкращих умовах і обставинах: самі вони мали досить грошей, щоб обзавестись на нових місцях; одержували позички; добре вели своє хазяйство; але-ж і вони страшенно терпіли від суворої природи. Найбільш терпіли від місцевих важких умов євреї; вони, можна сказати, прийшли зовсім неозброєні на боротьбу з природою. Ще недавно тільки крамарі та дрібні рукомесники - вони повинні були відразу стати хліборобами в дикім пустім степу, серед літніх засух та зімніх холодів. Згадаємо ще, які негоди терпіли сербські вихідці. Найбільш здатними до місцевих умов були українські поселенці, особливо ті, які мали якесь відношення до козаків - запорожців. Тому не приходиться дивуватись, що головнішим зразком господарства був зразок українського господарства, а потім уже молдавського та татарського. Найважнішими рисами українського господарства були: плуг, віл, віз; широке скотарство, без загонів; невеликі огороди. Молдавське хазяйство не стояло вище над українським: кращим у них було тілько розведення овець та коней. Хазяйство болгар та, почасти, росіян-роскольників стояло вище над тим і другим: тут рядом із скотарством насажувались садки, виноградарство, розводились огороди. Найкращими були господарство менонітів та німців; замісто волів - тут коні; скотина кращих пород; хліборобське знаряддя - закордонно; земля обробляється дуже гарно, часто угноюється 3). 90 На великий жал|>, вони дуже мало впливали на головніший зразок - на українські господарства і тому культурне значіння менонітів невелике. Одначе з початку 19 в. Нов. кр. робиться хлібницею Росії. У 1803 р. на Катеринославщині було посіяно 418.195 четвертей хліба; уродилось 1.565.856 ч., залишилось на продаж 446.468 ч.; у 1804 р. посіяно 413.047 ч., зібрано 2.387.708 ч., залишилось 1.079.017 ч. На Херсонщині хліборобство велось особливо добре по місцях, біля Подільської, Київської та Катеринослав, губ. губ.; по низах же Бугу, Інгула, Дніпра, особливо по берегах Чорного моря до Дністра, було багато сухих пісчаних місць; урожаї тут були дуже перепадисті: иноді бували чималі лишки, а иноді бували неврожаї, так, у 1803 р. було посіяно 261.425 ч. хліба; вродило 554.318 ч. - на прожиття не вистатчило 265.031 ч. У 1804 р. посіяно 205.497 ч., зібрано 1.430.634 ч. - лишку було 644.207 ч. 4). Можливо, що часті неврожаї привели ГІишчевича до думки про те, що заселення Нов. кр. треба спинити у початку 19 ст., через те, що по природнім умовам там не може розвинутись хліборобство, а тілько скотарство; а за для того треба привілля: „велике ж число людей у тім степу тільке буде тіснити народ, а користи ніякої не дасть". Найбільшим горем було безлісся. Через те необхідно було вжити заходів проти знищення ісгнувавших лісів і, разом, за-для насадження нових, а також і розведення садків. Першими до того дійшли запорожці. На знищення лісів, садків, що служили на користь суспільства - вони дивились, як на тяжку провинність б). Два сучасних Катеринославських садки - (Поть омкинський та Мінський) були розведені запорожцем Лазарем Глобою 6). Потім про насадження лісів та садків турбувалися ще більше. Велике значіння в тому мав Мельгуноз (правитель Новосербії), Потьомкин, Рішельє, француз Десмет та генерал Інзов. Мельгунов розвів сад у кр. св. Єлизавети та по др. місцях Нової Сербії; про ті с£дки росповідає Гюльденштедт: в Єлисаветградському садку були доріжки з вишневих дерев, багато винограду, оріхів волошських тат. и.; в Крюківськім садку було 1000 вишн. дерев виноград, сливи, груші та инші дерева. Потьомкин розвів 2 садки в Херсоні, купив 2 садки у Глоби в 91 Катеринославі; в один із них перевів свою чудову теплицю і, нарешті, наказав французові садоводу Я. Фавру розвести дачу на Бузі, біля Інгула. Де які з тих садків після Потьомкина були забуті та розорені 8), як, наприклад, Миколаївський я). Рішельє теж багато зробив для одеських, херсонських та катеринославських садків. Десмет розвів садок (ботаничний) в Одесі, серед юлого степу. Ген. Інзов допомогав розведенню садків на кольовіях чужоземців. Виноградники та шовковиця були розведені по де-яких місцях Нов. кр., але це діло не пішло. Окрім казенних садків, були й приватні: такі як тираспільські та багато внших. Своїми багатими огородами славилися роскольники 10). Табаком теж займались здавна ще запорожці. Скотарство почалось раніш хліборобства, через те, що кругом було море трави. І татари, і запорожці мали скотарство за своє головне й постійне діло. Рогата скотина, вівці, гурти коней та ин. було багацтвом запорожця. їх коні були славні далеко кругом. Особливо розвинуте було скотарство по зі мовниках. Проте оповідає й автор „Топогр. опис.“: „Скотина і літом і зімою була на підніжній паші; чабани мали для себе коші, куди ховались в часи негоди; то були намети, які стояли на двох колесах; в середині була кабиця - де варили їжу для людей та собак і де можна було обігрітися та обсушитись и). Про великі гурти скотини свідчать такі відомости: у 1769 р. у кошового отамана татарами було відігнано 600 коней, у полковника Коллака 1200 овець, 127 коней, 300 гол. рогатої скотини; у козака Рудя 5010 овець 6 волів; у козака Ф. Горюхи 2000 овець та 6 коней. Разом було забрано біля 100.000 овець та 10.000 коней І2). З новими - чужоземними та російськими поселенцями та замиренням краю і розміри скотарства поширювались безупинно. У початку 19 ст. вже лічилось біля гѴз мілійонів скотини. Великою перешкодою в тім ділі були холодні зіми та чума. В люту зіму 1812 р. загибло 1.250.352 г. скотини, то-б то - 1/а усієї численности 13). Таким відомостям можна вірити, через те, що знаємо, що скотина ввесь рік була на підніжній паші и). У 19 ст. почали розводити овець з тонкою вовною по роспорядженяю міністра Кочубея. Першими почали чужоземці Рувьєта Мілер, яким і казна дала чималу допо- 92 могу. У 1823 р. на Херсонщині вже було 199,280 г. мериносів, в Катеринославщ. 114.980 г., в Тавриц. г. - 112.000 г. Почалася ширитись і торгівля шерстю 1Б). Охота й звіроловство особливо вживались у запорожців, які охотились аа лисицями, дикими кіньми, сугаками, дикими козами та видрами, з капканами, собаками та самопалами 16). Рибальство було таким-же старим промислом, як і мислівство. Річки краю, як ми бачили, були багаті надзвичайно рибою, якої запорожці ловили дуже багато. ]Цо-року військо кидало ляси (жереби) на рибальство на всіх своїх володіннях!.. Мешканці 4-х паланок - калміуської, бугогардівської, прогноїнської та інгульської - тілько й жили тим, що ловили рибу 3"). Вловлену рибу сушили, або солили (сіль добували по Кінбурнських озерах) і розвозили по містах та по селах України й Польші 18). Не мале значіння лишилось за рибальством і в пізнішу добу життя Новорос. краю. З промислів підземних знаємо добування соли та кам‘яного вугілля. Найбільш соли було в Криму, тому, здобутий Росією коли був Крим були здобуті нові й великі багацтва. У 1823 р. кримської соли було продано на 5.000.000 карб. Для добування соли козаки Озюмського полку, а потім і казна, і приватні люди користувались Бахмутськими промислами. Але здобича тут була невелика, і сіль обходилась дорого. Збірали сіль також і в Хаджибейському лимані. На кінці 18 в. було знайдене кам'яне вугілля, що мало надзвичайне значіння для краю, де не було лісу для отоплення. Знайдене воно було ще за Потьомкина і він звелів привезти 100.000 пуд. до Миколаїва 19). Згодом вугілля було знайдене у багатьох місцях Катеринославщинн та сучасної землі Війська Донського. Багацтва Кривого Рогу передбачав ще акад. Зуїв, який проїздив по тих місцях у 1782 р. 20). Здобували грифель 21). Потьомкин думав поставити тут завод 22), який і був заснований у 1795 р. в Лугаві 23). Так ширилась промисловість краю, а з нею разом ширилась і торговля. Початок її застаємо ще наЗапорожжі: кош вів і внутрішню й закордонну торговлю, і водою, і сухопуттям. До Січі, яка містилась по р. Підпольній, приходило що-року 5 - 10 турецьких кораблів .з вином і бакалією". Зі слів Пейсонеля довідуємось, що українські й запорожські козаки спускались по Днінру до Очакова, де продавали баранне сало, шкури, тютюн, 93 бечівки, руські полотна, дрова, точильний камінь, сушанную, рибний клей; а купували там - вино, сіль, сушені фрукти, масло, лацон,ситець, персидський сап'ян та инші товари 24). Закордонну сухопутню торговлю запорожці вели в Кримом, Польщею, внутрішню - з Лівобережною Україною, Слобідською Україною та Новосербією. Чималою перешкодою дляторговлі з Україною були таможні (у Кременчузі та Переволочній). У 1755 р. вони були зачинені. В ті часи, як лічили самі запорожці, з України до Січі перевозилось 10.000 ч. жита, 1000 пшениці, 5000 пшона, 500 боч. горілки, 200 боч. солоду, 1000 цебер меду, 4000 пудів ниток на риболовні снасті, 20.000 ар. полотна, 20.000 ар. хрящу, 4000 штучок китайки, 4000 ар. сукна, 2000 инших матерій, окрім того ще вівці, шкуры, порох, свинець, кулі. З Січі на Україну вивозилось 1500 возів риби, 2000 возів соли, 4000 возів вовчих та лисичих шкур, 1000 коней, 1000 гол. рогатої скотини, та до 1000 п. свинячого сала 2°). Ще дуже поширилась торговля краю, коли був здобутий весь берег Чорного моря, та засновані нові міста. Приведемо де-які відомости що до того. За 1782 р. з чорноморських нристанів морем та сухопуттям було вивезено до Костянтинополю товарів на 337,398 р. 12 к, - найбільш - заліза, масла, шкір, икри, тютюну, бечівок. З Костянтинополю до Новоросії привезено було на 190,561 р. 223Л к. - вина, озюму, шовкових товарів. Вивезено було більш, чим привезено, на 146,836 р. 891/з к. 26). З приєднанням Криму (1773 р.), чорноморська торговля стала рости надзвичайно швидко. У м. Таганрозі кількість чужоземних товарів з 1782 по 1805 р р. збільшилась до 2.440,000 р. з 69.000 р.; вивозних товарів - до 2.272.000 р. з 225.000 р. 27).. У 1794 р. до Очакову було привезено товарів на 244.340 р., вивезено на 209.321 р„ з Херсону на 148.433 р.; з Миколаїва на 106.532 р.; привезено сухопуттям з-за кордону на 989.504 р., вивезено на 1.054.663 р., Одного хліба з Очакова, Херсону, Миколаїва й Таганрогу було вивезено 244.099 чет. і 211.548 пуд. У 1804 р. з Одеси було вивезено 1/2 мілійону четв. пшениці на 3.000.000 карб. У 1805 р. торговля Одеси виросла до оѴз мил. р.; Херсону - теж до 51/-» мил. р.; далі куди нижче стояли - Керч, Єниколь, Херсон, Маріуполь, Миколаїв. У 1817 р. торговля у Одесі виросла до 60 мил., у Таганрогу до 17 мил. р.; у 1822 р. у 4-х найголовніших (з Одесою) пристанях до 31 мил. карб. Головним чином 94 вивозили хліб, шерсть та инші речі місцевої промисловости,28). Що до розвитку просвіти, то вона йшла поруч з загальним розвитком краю. Навіть в Запорожжі ми знаходимо де-кілько „письменних",то б то, грамотних, і школу. Після зруйнування Січі цо ріжних селах Катеринославщини, що були заселені українцями, вже істнували школи, по зразку народнії шкіл України у 18 в. 29). Як відомо, Потьомкин думав одчинити університет з академією мистецтва в Катеринославі та медично-хирургичну школу в Симферополі; але наміри ті не збулись, і при Катерині II були відчинені в Новоросії тілько народні школщ Краще пішла справа освіти при Олександрові І. У Катеринославі, Херсоні, Таганрозі, Симферополі були відчинені Гімназії; у Миколаїв! - штурманська фльотська та артілерійська школи, в Одесі - інстітут, що з 1817 р. став Рішельєвським ліцеєм; жіночий інстітут, комерційна школа; по других містах та селах - заведені повітові та мійські школи; у Катеринославі - духовна семінарія. Чималі книгозбірні знаходимо в Одесі, Миколаїв!, Севастополі; друкарні - у Миколаїв! з 1798 р.; зібрання старовини у Керчі, у Миколаїв! (потім було передане до музею Одеського О-ва); першу часопись знаходимо у Одесі (Messager de la Russie Meridionale)30). Звертаючись до загального значіння культурної діяльности народів, заселивших Нов. край, ми повинні не забувати, що діяльність та почала розвиватись вільно тілько з часу повного замирення краю, - то-б-то з завойюванням Криму; до 50-60-70 р.р. 18 ст. над краєм ще висіла погроза татарських набігів, а в 1-ій половині 18 ст., особливо ж у 16 - 17 ст.ст., за часів Запорожжя, - тут усе життя, усі сили українського поселенця - козака, тратилось на боротьбу по охороні краю, і не до культурної роботи було тоді! Все-ж, не глядючи на такі надзвичайно важкі обставини військового життя, і в Запорожжі ми знаходимо початки хліборобства, промисловости, торговлі і навіть духовної діяльности; і на початки ті належить звернути велику увагу, не глядючи на їх невеликі розміри. Отже, таким чипом, неправий був Пишчевич, який казав, що ніякої корнети державі не було від козаків31); неправий був і Рішельє. коли казав, що освіченість та культура у запорожців зовсім не ширилися, та що вони самі знищували її у сусідів своїми нападами та набігами. Неправий був і нащадок молдавського переселенця - 9Ь боярина Стурдзи, який на зборах сільсько-господарського зібрання говорив: - „вам нічого не залишилось в цім молодім краю від наших попередників, окрім затоптаної кочів’ями степної землі, і на ній повинні ми все зробити самі: дістати і воду, і рослину, і куток для дітей своїх 32). Цікаво зазначити, що всі ці три особи - чужоземці, а не росіяне в не українці. З здобуттям Криму починаються нові, кращі часи для культурного життя краю:от цього часу вже приходиться вести боротьбу не з кочовим татарином, а тілько з природою; треба пустиню було перевернути на з‘оране поле, розсадити ліси та садки, розвести скотину, дібратись до багацтв під землею, скористуватись здобутими понадморськими берегами, установити привозну та вивозну торговлю і, нарешті, заложити туг насіння освіти та культури! І все те було здобуте зусиллями держави й народу... Не мало було зроблено чужими людьми, які зачасту були більш освічені та культурні, ніж українські та великоросійські поселяне. Не можна забути про те, що зробили вони на користь хліборобства, скотарства і, особливо, торговлі. Торговля, можна сказати, була цілком у руках греків, армян, євреїв; а торговля, особливо закордонна, дала силу, славу й багацтво краю, - його містам. Тому необхідно визнати велике значіння чужоземних поселян на розвиток торговельних міст. Меншим був їх вплив на сільський побут, хоч-би на те-ж хліборобство, або скотарство. Самі вони були, справді, кращими господарями, ніж українські поселяне, але, коли вони жили окремим, осібним життям, культурний вплив їх був не дуже примітним. Щоб упевнитися у тому, тільки згадаємо, що вже в половині 19 ст. з З1/-’ мил. населення Новор. тілько 102.300 чоловіка вели своє хазяйство по німецькому зразку, а по українському 2.300.000 ч. Отже чимало зроблено чужоземцями і для заселення Нов. кр., і для розвитку культури в ньому, але-ж далеко менш, ніж українським і россійский населенням. Це,останнє, було поставлене в умови далеко важчі, ніж перші: йому треба ще вести й боротьбу з татарами; воно одержувало зовсім мало з тих льгот, які давались чужоземцям; про його мало турбувались і почасту кидали без допомоги на волю Божу в боротьбі з усякими негодами; і, нарешті, йому прийшлось ставати в залежність од невеличкої купки власників - поміщиків, яким допомогало правительство, бо держало їх руку; а по містах йому зовсім було важко боротись з багатим, освіченим, об 96 дарованим усякими льготами иноземним купецтвом. І все-ж, не днвлючись на все це, українство, по 1-ше, уявляло з себе головну частину населення по своїй численности і, по 2-ге, мало дуже велике значіння в розвитку місцевої культури, і духовної, і не духовної. В тому ми вже змогли завіритись, показуючи, що головнішим зразком хазяйства - був український, а не чужоземний; те-ж саме треба сказати й відносно скотарства, стільки-ж поважного, як і хліборобство й инші селянські промисли. Не можна не бачити значіння рус. населення й серед мійського побуту: ми знаємо, що роскольники приймали не меншу участь в торговлі Єлисаветграду, ніж греки; і, взагалі, українським та великоросійським поселенцям не чужа була торговля „другої руки“ і ріжні рукомесла; по де-яких містах (Катеринослав, напр.), чужоземців було дуже мало. І поруч з цим ми все ж признаємо велике значіння й инозомців у житті Нов. краю. Ми, навіть, думаємо, що в значній мірі розвиток місцевої культури залежить, між иншим, і від ріжноманітности етнографичного складу населення краю: один нарід розробляв, розвивав одну сторону культури, а другий - другу. Так, зі слів невідомого автора „Опис, город, и уѣздов Азов. губ.“ 33) - дізнаємось, що великоросійські однодвірці та селяне були дуже здатні до хліборобства; українці, займаючись хліборобством, любили розводити й скотину; вірмени - промисли та торговлю, греки - ріжні майстерства, садівництво та хліборобство, а по містах, од себе додамо, - торговлю. І життя доказало, що з цими звичками і особливостями ріжних народів треба було рахуватись. Усі змагання правительства про розвиток німецьких хліборобських кольоній, в склад яких увійшли колишні рукомесники, - не дали ніяких наслідків; усі зусилля зробити євреїв-промисловців гарними хліборобами - була даремна праця. 97 БІБЛІОГРАФИЧНІ II Р И М І Т К И. Цікаву й надто своєрідну сторінку в загальній історії заселення Росії й України уявляє з себе історія заселення Запорожжя й Новоросійського краю і по надзвичайно швидкому процессу заселення і по ріжноманітности етнографичних елементів, притягнених до цього процесу, і по блискучим наслідкам, котрі були нагородою за тяжку працю перших поселенцій. Ця сторінка почасти вже навіть написана в численних працях ветерана історика Новоросійського краю А. А. Скальковського г); і кожен, хто знає його історичні та статистичні праці, погодиться з тим, що вони для свого часу являлися до високої міри видатними творами можна сказати, що в крайовій історичній літературі того часу вони займали перше місце; так на них дивилась і петербурзька Академія Наук, котра присудила авторові найбільшу нагороду (Демвдівську та Уварівську премії. Та й тепер кожен дослідувач запорожської й новоросійської старовини повинен буде звертатися до праць А. А. Скальковського, як до найбагатшої скарбниці цінних матеріалів, котрі ніколи не загублять свого значіння. Инше ми повинні сказати про критичне оброблення та ґрупіровку цього матеріалу; вимоги від ісгоричного развідування за останній час значно збільшились і їх не задовольняє хронольогичне „обозрѣніе" історії Новоросійського краю, котре викладене не в прагматичній, а в літописній формі. До праць А. А. Скальковського, по свойому характеру та напрямку, прилучаються розвідування преосв. Гавриїла * 2). Потім, пізніше, начали з'являтися історико-статистичні описи окремих губ., котрі складалися офіцерами Генерального штабу, між ними були й описи Хер і) «Исторія Новой Сѣчи». З видання (1842, 1846, 1885 р.\ «Хронологическое обозрѣніе исторіи Новороссійскаго Края» (1730 1823 г.), 2 книжки. Од 1836 і 1838 р.; «Опыт статистическаго описанія Новороссійскаго Края» 2 части, 1850 - 1853. 2) Очерк повѣствованія о Новороссійской краѣ, из оригипальных источнивов почерпнутый, (в 3-му томі «Зап. Одес. Общ.») и продолженіе очерка о Новороссійской краѣ (в 5-му томі «Записок Одес. Общ.*); ці ж статті передруковані в «Сочиненіях« преосвященного, виданих у Москві в 18*4 році. 9* сонщини та Катеринославщини; в опису Херсонщини ми, між иншим, стріваємо „Краткій историческій взглид на Херсонскую губ.“ котрий содержує в собі загальний нарис заселення губ. та де-кілько нових фактичних данних, котрі взяті з архивних джерел. Оце й все, зроблене раніш, що до історії Новоросійського краю, взагалі, та заселення його з‘окрема-на російській мові 2). Але раніш всього цього (в 1820 р.) булд надруковано французькою мовою в Парижі твір, котрий був спеціяльно присвячений історичному нарисові Новоросії, написаний маркізом де-Кастедьно ®). Цей твір міг дати змогу чужинцям наглядно й досить вірно уявити собі край, котрий їх дуже цікавив і приваблював своїм торгом та промисловістю, тим більше, що на чолі його тоді стояв відомий французський емігрант дюк де-Рішельє, котрий хотів притягти сюди велику кількість французських поселенців. Автор цієї книжки мав всі давні за для того, аби написати добрий твір про те, що хотів: він довго жив у Новоросії, мандрував по ній, робив спостереження над місцевого природою мав безпосередні стосунки з місцевими діячами і, щ найважніше, одержував од місцевої адміністрації ріжні повідомлення про недавнє минуле та сучасне становище краю. Коли ми ще згадаємо про дуже приємне відношення автора до особи та діяльності! Олександра 1-го, котре він, між иншим, виявив присвяченням йому своєї книжки, і бажання оцінювати заходи ріжних діячів, то для нас стане ясно, що це поважний твір, цікавий не лише для чужинця, але й за-для руського читача. Так, у другій частині ми знайдемо чимало цікавих данних та думок що до історії заселення Новоросії (такий його опис місцевої природи та повідомлення про кольонії); а 3-я частина, спеціяльно присвячена м. Одесі та її торгу, ще більш цікава з цього боку. О А Шмидта. Матеріалы для геогр. в етат. Рос. Херсон, губ. 2 части. СПБ, 1863; стр. З 78. 2) Сюди ще треба додати М. Кирьянова «Историко-статистичесиое обозрѣніе Херсонск. губ. в «Матеріалах для статистики Рос. Иип. 1839, стр. 163 - 189. s) Еззаів ваг 1’histoire апсіиппе et moderue de la Non velle Russie 3 vol P. 1820. В першій та другій частині викладається сістематична історія степів Новоросії, починаючи від скифів і закінчуючи кримськими татарами й вапорожцнми і українськими та великоросійськими переселенцями в другій половині XYII і першій четверти XIX ст. Окрім того, описується природа Ново, російської країна та її кольоній. У 3-ій частині вміщені історичні та статистичні відомости про Одесу та звіт про мандрівку до Криму- 99 Звичайно, сучасний читач не буде задоволений книжкою де-Кастельно і знайде в ній чимало прогалин та помилок; йому менш цікаво буде знати, що було з Новоросісю колись дуже давно, і йому шкода буде, що про історію заселення країни в 2-й половині XVIII ст. та почат. XIX так мало написано; в характеристиці діяльиости дюка де-Рішельє він побачить не об'єктивне викладання заслуг та хиб цього діяча, а виключно один панеґірік; не раз він жалкуватиме також, що автор не зазначив більш точно своїх джерел. А. А. Скальковському та иншим розвідувачам не треба було звертатися до книжки де-Кастельно, бо вони мали в свойому роепорядженню багато нових та ріжноманітних матеріялів і писали лише на підставі їх, але майбутній історик новоросійського заселення, нам здається, не обійде її і візьме на увагу де-які погляди маркіза де-Кастельно. Крім цих загальних творів, можна ще вказати на де-кілько монографій що до окремих питань: А. А. Скальковського - про болгарські кольонії, його ж, Смольянинова, Орлова та проф. В. К. Надлера - про Одесу, Владимирова - про Катеринослав, Нікітина про євреївхліборобів, Щебальського та Брикнера - про Потьомкина, Пейсонеля - про чорноморську торговлю, Клауса - „Наші кольонії", 1869 р., Веліцина - „Нѣмцы въ Россіи", 1893 р., Stach - Die Deutschen kolonien in siid russland, 1904, Keller - Die deutschen kolonien in russland, 1905, проф. Гр. Писаревський - „Изъ исторіи иностранной колонизаціи" (по неизданный архивныя документам), М., 1909, X, 340, 83, та инші. Остання розвідка - дісертація, в котрій багато фактичних данних, узятих в державного архиву мініст.закорд. справ., архиву канцелярії опікунства, з архиву міністерства хліборобства і державного майна, московського архиву мініст. юстиції та инших. Це - початок сістематичниго досліджування про чужоземну кольонізацію в Росії і Новоросії. Питання про заселення Новоросійського краю поставлене на фактичний ґрунт і у „Матеріалах для оцѣнки земель", котрі видавала херсонська земська управа. Не можна не подякувати херсонському земству та статистикам за те, що в виданих їм „Матеріалах" вони вмістили коротенькі нариси заселення тих повітів, які описують, так що з цих окремих нарисів складається цінна картина заселення Херсонщини. Немає ніякого сумніву, питання про заселення перебуває в тісному з'язку з тими формами володіння землею та 100 господарства, які нині істнують, позаяк під час самого заселення складалися та вироблювались ті або инші форми володіння землею, ставів, місцевого управління та т. и. На жаль, статистики були обмежені своїми спеціальними завданнями (сучасного господарства та економичного виучування губ.) і не змогли досить докладно, як того потребує тема, викласти історію фактичного заселення Новоросійського краю та умов, у яких воно провадилось. Очевисто, що це повинно бути прямим завданням спеціяліста історика. Одначе, шкода, що до сього часу нікому з дослідувачів не впало на думку написати про це; напевне, цьому заважають широкі завдання й занадто велика кількість ріжноманітних друкованих та архивних данних. Я далекий від думки взцти на себе таке завдання - за-для цього потрібно було б написати велику книжку. Цей же мій етюд уявляє з себе передруковані, з де якими додатками, прилюдні лекції, котрі я читав по-весні 1888 року у м. Миколаїв! і котрі були надруковані в часописі „Кіевская старина" і окремим відбитком - „Колонизація Новороссійскаго края и первые шаги его по пути культуры", 1889 р. (російс. мовою). З огляду на те, що після того вийшла й вищезгадана праця по історії чужоземної кольонізації - проф. Гр. Писаревського, і ціла низка цінних монографій Еварницького, по історії Запорожжя, де багато місця відведено топографії й заселенню Запорожжя, що з'явилися й де-які нові матеріали, наприклад, в „Записках Одесскаго Общества исторіи и древностей," - можливо було б значно доповнити тон мій етюд, але за-для цього потрібно було б значно поширити його, для чого в мене нема часу. Одначе, переглянувши його зараз, я переконався, що він буде користним і в цій, тільки трохи доповненій, редакції, бо праць А. А. Скальковського в продажу немає, а мойого відбитку з „Кіевской старины" було надруковано так мало примірників, що це виданвя являється, по суті, першим, а не другим. З того часу, як вийшли праці А. А. Скальковського, зібралось чимало нових матеріялів, вони й були, в свій час, головним джерелом за-для мойого етюду: це ріжноманітпі й цінні документи, котрі вміщені в 13 книжках „Записок Одесскаго Общества исторіи и древностей", (тепер цих книжок ми маємо куди більш), в де-кількох книжках „Сборника Императ. Рус. Истор. Общ.“, у часописі .Кіевская старина", у .Матеріалах для истор. стат. оп. Екатерино- 101 славской епархіи*, Ѳеодосія, у мемуарах німецького лікаря Дрімпельмана та Пишчевяча. Крім того, я знайшов тоді за-для себе де-що цінне й у таких джерелах з перших рук, котрі були видані ще до виходу праці Скальковського, але котрими ні він, ані инші майже не користувалися: це мандрівки та описування академика Гюльденштедта, проф. Дюгурова, Ізмайлова, Невідомого, Мейєра. Нарешті, я чимало взяв із тієї скарбниці матеріалів, з якої брали та й будуть брати всі розвідувачі, - з „Полнаго Собранія Законов". Не перелічую тут також і джерел, які покладено в основу топографичного нарису Новоросійських степів, бо вони всім відомі (Еріх Лясота, Боплан, князь Митецький, Корж та инші). На підставі всіх цих матеріалів та перелічених вище підручників я прослідкував у загальних рисах занорожську кольонізацію, поширення держави та переселення народу на південь до заповіданих берегів Чорного та Азовського моря; винайшов види та форми, розмір та скорість заселення, ролю в ньому держави та народу, - українського та великоросійського племени й чужинців. Укупі з тим, зробив короткий нарис початку місцевої культури, котра розвинулася поруч 8 заселенням краю і котра пробувала в прямому, безпосередньому з‘язку з заселенням, і, можливо сказати, цілком залежала від нього. 102 ПРИМІТКИ до ПЕРШОГО РОЗДІЛУ. і) Мат. для геогр. та стат. Рос. Херс. губ., 1, 96. а) У .Зап. Од. Общ. истор. и др.ПІ, 57і - 580, знаходимо .Описаніе р. Днѣпра от м. Перевалочного до Чорного моря", котре має в собі цікаві відомости про великі та малі річки, віткя та острові р. Дніпра.’ 3) Путевыя записки, Е. Лясоты, пер. и прим. Бруна, стр. 27.4) Описаніе Украипы, стр. 22.t5) Поѣздка в Южную Россію, 1-я часть. Очерки Днѣпра, стр. 100, 101, 103, 104. 6) Матер. для геор. и ст. Херс. губ. 1, 168 - 169. 7) Поѣздка в Южную Россію, часть 1-я. Очерки Днѣпра, стр. 154. ѳ) Путевыя записки, стр. 26 - 30, 52 - 53. 9) Онисан. Украины, стр. 17 - 19, 22 - 29. 10) «Запис. Одес. Общ.», 7 т., стр. 180 - 181. И) Матер. для геогр. и стат. Херс. губ., 1, 188, 190; див. також опис р. Бугу у Мейера .Повѣсти. землей и естест. описаніе Очак. земли*. СПБ. 1794 г., ст. 110 - 112. 12) Опис. Укр., стр. 31. W) Матер. для геогр. и стат. Херсон, губ., 198. п) Повний реєстр. Дніпрянськ. віток див. у кн. Митецького: .Истор. о козаках-иапорожских", стр. 59 - 73; далеко менш задовольняючі відомостн атласа р. Дніпра кінця минулого століття, див. Русова .Русскіе тракты", стр. 128129. 15) »3ап. Одес. Общ. ист. и древн.-. т. VII, стр. 183 - 184, 181. 16) Скальковського „Опыт стат. оп. Новор. края, ч. 1,стор. 200 - 201.17) Опис. Украины, ст. 16. 1Ѳ) Ibidem, ст. 18. 19) Ibidem ст. 23. ») Ibidem, ст. 25. 21) Ист. о казок, запор., 78. в3ап. Одес. Общ.т. 7-й, стр. 185. 23) в3ап. Од. Обш.а, т. 7-й, стр. 186 - 187; Чернявський у своєму „Описаніи Сѣчиперераховує ліси, котрі належали запорожцям; див. ,Ист. о козак, вапорож.,* стор. 83 - 84. 2*) (Зап. Од. Общ/*, 1, 260 - 261. 2*) Опис. Украины, ст. 89 - 93. 2®) „Путевыя записки®, ст. 54. 27) Ист. о коз. запор., ст. 77. 2®) Зап. Одес. Общ., т. 7-й. ст. 187. 2°) Ист.-стат. обозр. Херс. губ., Кирьякова (Мат. для стат. Рое. имп., ст. 181); про сугаків та диких коз свідчіть і Мейєр, ст. 192. ЗО) Ист. о козак, запор., ст. 77, 78. 91) „Зап. Од. Общ.", т. 7-й, ст. 187. з2) Опис. Украины, ст. 32 - 33. м) Ibidem, ст. 15 - 16, 18. 34) Ист. о козак, запор., ст. 77. ь5) „Зап. Од. Общ.“, т. 7-й, ст. 187, 9®) Зап. Од. Общ., XI, стр. 192 - 193. З7) Боплан, Опис Украины, стр. 96 - 98* ll) Memoiree du baron de Tott eur les turcea et les tartares 1781 153-154. ") Очак. віма по сучасному опису. В. Ястребова, в .Кіевской Отар., 1884 р. серпень, стор. 732. 40) „Зап. Од. Общ.“, VII, стор. 183. 41) Опис. Украины, стор. 85 - 87. Іа) Опис. Укр., ст. 84; див. також. Афанаоьєва-Чужбкнського • Поѣздка в Южную Россію. Очерки Днѣпра1*. 43) Цікаві відомості про чуму в Херсонщині у замітці А. С. Пишчевича, особливо цікавий його опис Крюковського карантину м. Кременчука, дни. аКіев. Стар.1885 р., травень, стор. 155 - 163. 103 ПРИМІТКИ до ДРУГОГО РОЗДІЛУ. і) Про походження запор, козаків див. статтю д. Падалки (,Кіевск. Старина-, 1681 р., серпень та вересень, етор. 580 - 613, 27 52); основна думка -однаковість факторів, котрі викликали до життя українських та запорожськнх козаків - з(ясована автором докладно, до того-ж, на підставі точних фактичних данник, і тому може бути прийнятою, як доведена цілком; слабіший має відтінок рівниця між тими й другими по складу, заняттях, внутрішній організації; автор з цілком певними підставами надає величезного значіння сусідству татар, з одного боку, і польському дер жав но-громадському устрію - з другого; у за пороже ьких козаках він вбачає своєрідне, на пів-перехоже, напів-оселе заселення 8) Д. И. Еварницького. .Число я порядок ѳапорожських сѣчей, стор. 4 - 15; всі ці місцевосте можна легко знайти на атласі р. Дніпра, т. XVIII ст. (див. Русова, .Русскіе тракты44). 3) Д. И. Еварницького. „Число и порядок запоров, сѣчей/ стор. 15 - 19; його ж .Ист. запоров, казаков." І, СПБ. 1892, 78 - 180. *) Д. И. ЕварницькиЙ .Запорожье, II, стр. 6 - 9. 5) „Лѣтоп. Самовидца* 1878 р., стор. 289 - 290. власне, цей уривок, уміщений у .Краткой описаніи Малороссіи-. ѳ) «Истор. о козак, запор.*, стор. 79. 7) Устное повѣствованіе Н. Л. Коржа, див. також Еварвяцького „Сборн. матеріал, для истор. запор, козаков", ст. 147 - 148. 8) „Исторіи о козак, заворожених*' ст. 80 - 81. s) Д. И. ЕварницькиЙ „Исторія запор, козаков.'4, 1, СПБ. 1892, ст. 20. 10) Ки. Митецький, ст. 81. п) Скальковського ,,Ист. Новой Сѣчи'4, 3-є видав., І, стор. 36 - 37. и) Ibidem, стор. 33--37. и) Ѳеодосія „Матеріалы для истор. стат. опис. Екат. епархіи", вы о. II, стор. 215. м) ЕварницькиЙ „Исторія запоров, козаков", І, 1892, стор. 196 - 197, котрий посилається й на А. Скальковського, ,«Исторію Новой Сѣчи, 1885, І, 33 - 41, .Зап. Одес. Общ.% VII, 182. и) Д. И. ЕварницькиЙ ,,Исторія зяпорожек. козаков, І, 1892, стор. 203 -205. „Истор. о козан. запор., 81 - 82. 17) „Зап. Од. Общ.4', VII, 182-188. 18) Скальковський «Исторія Новой Сѣчи-, Од 1885, 1, 199.1Э) Д. И. ЕварницькиЙ „Исторія запорож. коз." II, СПБ. 1892, стор. 299. 2°) Ѳеодосія „Матеріалы для ист. - стат. оп. Екат. еп." І, 522523, 397. 21) Ѳеодосія „Матер. для ист. - стат. оп. Екат. еп. І 191, 221. J\. И. ЕварницькиЙ „Запорожье, И, 9. Ibidem 17 - 18; 2<) Д. И. ЕварницькиЙ. Истор. запор, козак. L 194 - 196. Устное повѣсти., стр. 84 - 94. Reisen durch Rusaland, II, ст. 110 - 111. 27) „Исторія Новой Сѣчи, I, 33-37. ®) Сборник антропол. и этногр. ст., вид. Дашковым, I, прил. 1-е. Ист. о во8.вацор., ст. 81 - 82. **) А. А. Андріевського, „Матер. для истор. южво-рус. края44 од. 1886, ст. 117. 31) Опис іх дав. у Коржа. м) Устное повѣсти., ст. 55 -61; м) Память о Запорожьѣ, ст. 68 - 69, 104 ПРИМІТКИ до ТРЕТЬОГО РОЗДІЛУ. *) А. А. Скальковського, Хронол. обозр. 1,84 - 86; див. також II. С. Зак., т. XIX, № 13160 (уж. 10 мая 1770 г.); опис, цієї ливіі у Гольденштедта, Reiseu durch Ruseland, 101 - 106. 2) Зап. Од. Общ., 3-й т., стор. 295296. ®) Про нього ми скажемо де-кілько слів, коли будемо описувати слов'янське заселення. *) Мат. для от. вем. Херс. губ. 1, 42. 5) Мат. для георг. ж стат. Россіи. Херсонская губ., Шмидта 1, 59 - 60. ѳ) П. С. Законов, т. ХХПІ, № 17018, (указ Каховському от 26 янв. 1792 г.). Зап. Од. Общ. 11, 770. 7) Скальжовського, Хрон. обозр. 1, 217 - 218. 0) Сборн. Имп. Рус. Ист. Общ., т. 27-й, 155. •) Ibidem 155, 166. м) Зап. Од. Общ. XIII, стр. 156. ll) Ibidem, стр. 158. u) Ibidem, стр. 159. іа) Ibidem, стр. 165 - 179. м) Рус. архів. 1867 р., 1213 - 1215 стр.15) Сжальковського. Хрон. обозр. 1, 145, 190 - 191. 1в) Короткий історичний нарис м. Херсону, складений Чирвовим, надруковано в нам. вн. Херсонщини на 1864 р. 1 - 17; занепад Херсону автор, на наш погляд, пояснює цілком докладно - конкуренцією Миколаїва. 18) Вони надруковані в „Зап. Од. Общ. ист. и древ.,* т. XI, 324 - 377. 1®) Скальковського Хронол. обозр. 1, 135. 20) Зап. Од. Общ. и древ., XI, 342. я) 1Ь., 344. ffi) Див. уривки з того, що писалося про Херсон під час пробуття там цариці в ст. Брикнера .Путеш.Екат. в Крым“. („Ист. Вѣсти.* 1885 г., сентябрь, 478 - 487. 22) Пут. в пол. Рос., II,стр., 186 - 188.23) Письма о Крымѣ..., стор. 42. 2<) Зап. Имп. Общ ист. и древ., XII, 477 - 481. а) А .А. Скальвовсьвого. Хрон. обозр. 1, 233. л) Егорова .Екатеринославское блуканіе”, 1887 Владимирова «Первое столѣтіе Екатеринослава* (матеріали для історичного нарису) 1887 р.; К. Королькова „Столѣтній юбилей Ека терияосіава. Е. 1880 г. 2?) Мат. для ист. стат. оп. Еват. еп., Е. 1880 р., 306 - 318. Владимиров, 11 - 20. 2®) Мат. для |ист.-ст. оп. Ев. еп. 1, 25-40. 29) п. С. З.,т. XXII, № 15910 (ук. от 22 янв. 1784 г.) 3°) Рус. архив., 1865, ст. 394 - 395. 31) П. С. Зак. т. XXII, № 16057 (ук. 4 сент. 1784 г.) Е) «Зап. Од. Общ..о IV, 375. *3) ibidem 376, 377. 34) «Зап. Одес. Общ.» II. 332 и 774. з*) «Зап. Одес. Общ., о 5-й т., стр. 444 - 445: всіх фабрик у Катеринославі малось бути 12. м) Рус. архив. 1865, стор. 66 - 6Я. 37) Ibidem, ст. 869. з8) Зап. Од. Общ., 5-й т., стр. 458 - 459. Зап., Одес. Общ., III, стр. 289. 40) Владимирова .Первое столѣтіе г. Екатеринослава*, стор. 212 - 213. 41) Ibidem, ст. 103 -105, 145 - 150. 42) „Зап. Одес. Общ.* П 672. А. А. Скальвовський висловив думку, що Миколаїв був заснований 28 березоля 1769 р., і посилається на архив чорномор. гндрогр. депо, відкіля вів передрукував і в. другім томі „Зап. Одес. Общ.* Цілковито вирішить це питання той, хто наведе справки в цьому архиві. *3) в3ап. Од. Общ.*, II, стор, 769. 44) Початок заснування рос. флоту на Чорному морі (.Зап. Од. Общ.* IV, 285) 45) в3ап. Од. Общ.,“ XIII, 182 - 183, 184 - 186, 187, див. також „Распоряженія и предположенія кн. Потемкжна-Таврическаго объ устройствѣ Черноморскаго фюта и г. Николаева. (Мор. сбор. 1855, № 11, стр. 151 - 167). tt) л3ап. Од. Общ.* 11, 673 - 674. 47) ibidem, 673. 43) Записки нім. ліжаря про Росію на кінці минулого століття (Рус. Архив, 1881, кн. 1-я, 105 стр. 48 - 49). <*) .Зап. Од. Общ.11, 747. *>) .Зап. Од. Общ.11,772. 31) Пут. й полуд. Рос. II, 99 - 100. 52) .Письма о Крымѣ, объ Одессѣ и Авовском морѣ" М. 1810, стр. 3940. 53) .Землеописаніе Рос. Имп.V. 347-348. «) „Зап. Од. Общ." II, 747. Ь5) Див. порівнюючу таблицю ріжних суден, збудованих в тій та другій верфі до 1824 р. в .Зап Од. Общ.“ II, 749 - 750. Скальковського, Хрон. обозр.. 1, 235. w) Між нашим, думка про будівлю міста там, де був тур. Хаджибей, виникла у цариці ще в 1782 році, див. .Зап. Од. Общ.“ 1, 261. 57) Сборн. Имп. Рус. Ист. Общ., т. L IV р. 32 (Notice surll аппёоз de Ia vie du duc de Richelieu a Odessa pour вегѵіг £ 1’histoire de savie) №) Исторія Одессы, стр. 167 - 168. 59) Сборн. Имп. Рус. Истор. Общ., т. L IY, Р. 370. ю) Ебваі ваг 1'hietoire aucieune et moderne de la Nonvelle Buseie, III, p. 17 - 112; приведені нами фактичні давні про Одесу взяті з творів Смольянинова та А. А. Скальковського. 6І) .Записки Одес. Общ.“, Ш 293. „Описаніе городов іг уѣздов Азовской губ/ На підставі де-яких хронольогичних вказівок самого документу, видавці відносять його до 1779 р.; але як можна балакати про 1779 рік, коли в тексті згадується про 1780 рік? Виходячи а того, що тут описується перший Катеринослав, треба віднести його на початок 80-х років XVIII століття. 62) Ibidem, ст. 297. .Зап. Од. Общ./ II, 835 - 838. 63) „Запис. Одес. Общ/, III. 295 - 296. м) Сборн. Имп. Рус. Ист. Общ. L IV р., 276 -281. °5) Письма о Крымѣ... стр. 230, 232, 258, 262; .впрочем, в 1805 г. торговые обороты Таганрога превышали 5.000,000 руб/ (Скальковського, Хронологич. обозр. II 95. 66, w) Traite de la commerce... 1. P 302. 87) А. А. Скальковського, Хронолог, обозр., 11, 95. W) А. А. Скальковського, Хронол. обозр., 1.246 - 247 69) Ibidem, 11, 40-41: про вільготи, давні мешканцям Одеси. Див. А. Орлова: „Истор. очерк. г. Одессы" Одеса 1885 р. 70) А. Орлова .Истор. очерк Одессы41 стор. 14. 71) Ibidem, 52. Ibidem, придож. 123 - 127. 73) Ibidem, прил. 104 - 222; 74) „Зап. Од. Общ.1', IX, 252; 73) Сборн. антр. и агногр. статей о Россіи. 106 ПРИМІТКИ до ЧЕТВЕРТОГО РОЗДІЛУ. >) Скальковського, „Хронол. обозр/' 1, 124. •) Пр. Ѳеодосія .Матеріалы"... 1. 8 - 9. в)Пр. Феодосія. Матеріалы 1. 496. 4) Див. про його замітку Мурзакевича в „Зап. Од. Общ.* XII, 462 - 464. 5) Пр. Ѳеодосія. Матеріалы, 1, 358. ®) Пр. Феодосія. Матеріалы.. II, 50 - 51: на таких же підставах були Шолохова, Чаплинка та инши. 7) Примітка А. С. Пишчевича на Новоросійський край. (.Кіев. Стар"., 1794 янв.. 118 8) .Зап. Од. Общ." X 239. 0) Пр. Ѳеодосія. Матеріалы II, 195. 10) А. А. Скальковського. Хронол. обозр. II, 240. п) Нѣсколько выводов из стат. труд, по Чери, н Херсонской губ., издано Херсонской губ. земскою управою, стор. 15. 12) .Зап. Од. Общ., IX, 279 І3) А. А. Андрієвського. Мат. для истор. Южно-русск. края. Од. 1886 р., стор. 50 - 77. и) .Матеріалы для оцѣнки земель Херс. губ.*, т. II, стр. 128 - 129.15) вЗап< Одес. Общ.и XII, 349, 358 - 359. *«) .Зап. Одес. Общ./' IX, 272. 17) Ibidem, 273-274. „Зап. Одес. Общ/ IX, 265. *«) „Зап. Одес. Общ.“ II, 775 т) De 1а сі vi lisation des tatare nogais dans lemidi de la Russie enropeenne 1816 p. 120. 21) llp. Ѳеодосія. Матеріалы. 1, 486. .Зап. Од. Общ/4 XII, 349 - 350. 23) .Зап. Од. Общ*, VIII, 212. 24) Владимирова, „1-е стол. г. Екатеринослава*, стр. 9. .Зап. Одес. ибщ.", IX, 270. 26 ) „Зап. Одес. Общ/' XI, 284; грамота, яка давала старовірцям волю віри, коли поселятьсяв Новоросії, надрукована в , Хронол. обозр." А. А. Скальковського, 1, 280 - 281. &) „Зап. Одес. Общ/'. IX, 288; посилка на Рус. архив. 1869 р., стор. 1611. 'л) Цяв. П. С. Зак., т. XXVII, № 20123 (указ от 25 января 1802 г.) w) De la civilisation des tatars nogais, p. 120 з0). В архивнім ділі „О выпущенныя по Всемилостивѣйшему повелѣнію духоборцах на прежнія жилища. 1801 г.* Є цікаві подробиці про поворот духоборців із заслання: вони можуть дати матеріял для окремоі статті. 31) Див. АА. Скальковського „Русскіе диссиденты в Новороссія" (Кіевск. Старина*, 1887 р., квітень, 771 - 782): його ж .Опыт... 1. 212 - 215. 32) Владимирова .1-е стол. Екатеринослава", стор. 207 - 210. л). Орлова. .Истор. очерк. Одессы", стор. 15 - 16, про втікачів у Чорноморіі, див. ст. д Щербини в .Кіевск. Стар.* 1883 р., червень, ст. 233 248, 34) .Зап. Од. Общ.*, II, 770. цікава наукова розвідка про це вбивство надрукована О. Я. Ефименковою, на підставі діла, яке переховується в Харьк. істор. архиві - „Турбаевская катастрофа (.Южн. Русь"). 35) ,3ап. Одес. Общ.*, VII, 301. 3е) De la civilisation des tatars-nogais, p. 95 - 96; в Харьк. універс. Дюгуров викладав загальну історію. 37) De la civilisation.... р. 96-98. ») Див, .Примѣчанія Александра Пишчевича на Новороссійскій край* (.Кіевская Старина", 1884 р., січень, стор. 121) з®) .Зап. Одес ОбщЛ. II, 763, 764. <°) „Кіевская Старина", 1885 р., квітень, стор, 783 - 790. 41) .Екатер. юбил. листок® 1887 р.. №2. &) .Зап. Од. Общ.,* IX, 319331. 43) .Матер. для оцѣнки земель в Херсон. губ.“ т. III стор. 123 - 125. «) .Зап. Од. Общ.“, XII, 360-361. 43) Ibidem, стр. 361-364. <«) „Кіевск. Старина", 1885 р., березоль, 534 - 535. 47) „Матер. для оцѣнки земель Херс. губ“ 1, 48, 49 4Ѳ) Ѳеодосія. Матеріалы, 1, 560. 4В) .Екатер. юбилей, листок* 1887 р., № 3 “Реєстр о розданныя, ио не 107 заселенны* Екатѳрнн. уѣзда землях", 5°) П. С. Зак.. т. XXVIII, ук. 31 дек. 1804 г. 51) ш3аи. Одес. Общ./XII, 383. .Кіѳвск. Старина*, 1885 р., березоль, 537. .Зап, Од. Общ.“ XII, 337. 5*) Матер. для геогр. и стат. Рос Екат. губ.. стр. 9. 55) .Землевладѣніе Рос Имп,", Y, 304, 339. 5б)А. А. Скальковського „Хронол. обоарЛ, II, 57) Ibidem.. 1, 231. &) Відомості про його в праці пр. Гаврміла та Феодосія. 108 ПРИМІТКИ до П'ЯТОГО РОЗДІЛУ. і) А. А. Скальковського „Хронолог, обозр/ 1,15 - 45; Його ж вОпыт. стат. описанія Новороссійскаго края, 1, 223 - 225. 2) А. А. Скальковського .Хронол. обозр.", 1,23. 3) .Извѣстіе о похожденіях Семена Степановича Пншчевича”, М. 1884, стор. 91; попереджую читача, що надалі в вибірках я не буду додержувати правопису тексту Пишчевича. 4) „Извѣстіе о похожденія* а, стор. 416417. 5) Ibidem, 449 - 450. 6) .Извѣстіе о похожденіях-, стор. 185 - 190. 7) Ibidem, 191. 8) „Зап. Одес. Общ/, VIII, 268. Див. про це ст. архвм. Арсенія «Сафроній Добрашевич, архим. Новой Сербіи*» .Кіевская Старина", 1884 р., жовтень, 276-304. 1°) .Зап. Одес. Общ"., III, 88. и) Reisen durch Russland, II, 174. 12) Reisen durch Russland, II, 120, 124 - 177. ІЗ) п. С. Зак., т. XV № 11720, 1<) П. С. Зак., т. XVI № 11880. *&) П. С. 3. т. XV № 11879, 16) п. С. Зак., т. XVI № 11881. П) П. С. Зак. т. XXVI № 20259, їв) П. С. Зак , т. XXVIII № 21163. 12) 11. С. Зак. т. XXVIII № 21177, 2°) Скальковського „Болгарскія колоніи в Бессарабіи и Новорос. Краѣ®. Од., стр. 34 - 35 «1) А. А. Скальковского „Опыт", I, стор. 227 - 228. 22) А. А. Скальковского, .Опыт“, стат. оп. I, 247 - 250. 23) Досить докладні відомости про німецьку кольонізацію в Рогіи можна знайти у відомому творі Клауса .Наши колоніи", 1869 р.; проте, автор головним робом цікавиться їх сучасним становищем, а про минуле говорить мало. У А. А. Скальковського ми знайдемо спис усіх чужоземних кольоній 8 озцакою часу та місця, де й коли іх засновано („Хронол. обозр/ 1,527 330). а*) П. С. Зак., т. XXVI, № 19372, ук. 6 квіт. 1800 р. 25) А. А. Скальковського „Ооыт“ 1, 264. &) Подробиці про злощасне переселення італійців з Корсики, див. у Писаревського, стр. 227 - 261. 27) Див. плин організації цих кольоній у „Сбор. Имп. Рус. Ист, Общ/ L IV 102 - 205. а) Подробиці про наділ іх землею див. у „Зап. Одес. Общ?4, т. IV, ст. 359--362. 2®) Див. ст. еп. Гавриіла „Переселеніе греков из Крыма в Азовскую губернію („Зап. Од. Общ. 1, 197 - 204). А. А. Скальковського, „ОпытІ, 281 - 283. зі) Про грецьке братство та його влаштування див. цікаву статтю д. Ястребова „Греки в Елисаветградѣ11 („Кіевская Старина*1, 1884 р., квітень, 673 - 684). з2) „Зап. Од. Общ?1 VIII, 209 - 210, X, 274 - 276. з9) Див. „Сборник событій в Новороссійской Краѣ11 („Зап. Од. Общ?1, VII, 305). „Зап, Од. Общ., III, 297. з5) „Письма о Крымѣ11, 218, 220. зв) „Зап. Од. Общ?1, XII, 403-405. з*) „Зап. Одес. Общ?1 11, 660. ») А. А. Скальковского. „Општ" 1, 255, 2-й додаток до „Хронолог. Обозр., ІІ-Й т. з9) .Зап. Одес. Общ-., XII, 379-380. “) д. С. 3., т. XXVIII, № 21, 458, указ од 20 вересня 1804 р. <*) Д. И. Еварнкцького „Сборн. мат. для исторіи запорож. козак. СІІБ. 1888, 222 - 225. <2) Примітка А. Пишчевича на Новорос. Край („Кіевск. старина11, 1884 р., січень, 129 - 130). <®) В. М. Никітвна „Евреи-земледѣльцы", стор. 25, 75, 85. 109 ПРИМІТКИ до ШОСТОГО РОЗДІЛУ. 1) Див. „Топ. Оп.с< в „Зап. Од. Общ." т. 7-й. *) Скальковскаго .Исторія Новой Сѣчи", 1, 179 - 180; .Зап. Од. Общ.", т. 7-й, стор. 185. 3) А. А. Скальковскаго „Опытя, 11, 23, 14, 18 - 19, 21. 4) Зябловскаго .Описаніе Рос. Имп." V, 305, 339 - 340. „Кіевск. Стар.", 1884, січень, 123 - 129. 5) А. А. Скальковскаго .Исторія Новой Сѣчи" 1,190 - 191. *) „Устное повѣсти." Н. Л. Коржа, 57. 7) Reisen durch Russland, IL 178, 190. 8) .Екатер. юбил. листок", № 21, 204 - 206. 9) .Путешествіе в полуденную Россію", II, 107, 108. Проте, мусимо зауважити, що в книжці Ізмайлова дуже багато риторики та мало фактів; певно, й тут він трохи збільшує. ,0) А. А. Скальковскаго „Опыт", II, 103 - 119, 122-124, 154-160, 193 - 198, 305-306. И) .Устное повѣст. .Н. Л. Коржа, стор. 33. 12) А. А. Скальковскаго, .Исторія Новой Сѣчи", 1, 184. 13) А. А. Скальковскаго, «Опыт®, II, 340. 14) Зябловського .Землеописаніе Рос. Имп.", У", 341. 15) А. А. Скальковскаго: е0пыт*, II, 353 - 364. Ів) „Зап. Одес. Общ.а, VII, 186. 17) А. А. Скальковскаго: .Опыт", IJ, 405. 1Ѳ) ,3ап. Одес. Общ.", VII, 186. 1Э) „Морской сборник", 1855, листопад. 167. 2°) „Путешественныя записки", 269. 21) „Морской сборнвк**, 1855, листопад, 167). 22) „Екатерин. юбил. листок1*, № 6, стор. 51: на жаль, ми не змогли дістати брошюри інжініра Штріппельмана і не знайшли у „Морск. Сборн." стат. інж. Сімечкина, на яку посилається автор замітки, д. ПІрейдер. *а) А. А. Скальковскаго „Опыт“, II, 508 - 515. Traite ваг le commerce de 1а шег Noire, 1, 297 - 298. Подробиці див. у А. А. Скальковскаго .Исторія Новой Сѣчи", 1, 212 - 244. А. А. Андрієвського; „Матер. для исторіи Южнорус. Края** 310 312. 2®) „Сборн. антр. и этногр. ст/‘, видан. Дашковим, 1. прим. II. 2У) Зябловскаго: „Землеописаніе", V, 324 - 325. Всі ці числа взяли з 1-й та 2-й ки. „Хронол. Обозр.** А. А. Скальковського. м) Див. про це в .Истор. Новой Сѣчи'* А. А. Скальковського та в „Матер.44 преосв. Ѳеодосія. °) Лялікова „Ист. и стат. взгляд на успѣхи умствен. образов. в Новор. Краѣ** („Зап. Одес. Общ.“ II, 330 - 356). 31) „Сборник Импер. Рус. Истор. Общ.“, т. IV. Р. 307. 32) А. А Скальковскаго: „Опыт**, II, 98 - 99. 8S) „Зап. Од. Общ.**, III, 305. ПО ЗМІСТ. Ст. IV. Народне заселення країни. Українська і Великоросійська колонізація 63 V. Чужоземне заселення у XVIII і першій четверти XIX ст. 76 VI. Початок місцевої культури 82 VII. Бібліографичні примітки .. 98 VIII. Примітки ди першого розділу 103 IX. до другого розділу 104 X. до третього розділу 105 XI. до четверт. розділу 107 XII. до п’ятого розділу 109 XIII. до шостого розділу ПО ![]() |