Етнопедагогіка XX ст. 45 Розділ III 50
![]()
|
§ 2. Методика використання народних ігор у роботі з дітьми Гра досить рано входить у життя дітей — уже на першому році життя. «Дитина, граючи, живе,— писав Т. Лубенець,— і, живучи, грає». Діти будь-якого віку знайдуть собі гру до смаку. Добираючи її, слід враховувати вік дітей, чітко визначати мету кожної гри. З дітьми раннього віку (перший, другий рік життя) використовують переважно індивідуальні ігри-забавлянки (чи з двома-трьома дітьми). Наприклад, з дітьми другого року життя розігрується (індивідуально) українська народна гра-забавлянка «Горошок». Перебираючи пальчики дитини, починаючи від мізинця, промовляють: Горошок, Бобошок, Сивочка, Курочка, А той старий когутисько Не хтів іти до дітиська — Та шугі з ним до песа! Під час повторного розігрування діти відповідають на запитання текстом забавлянки, повторюють слова. З дітьми третього року життя народні ігри можна проводити на прогулянці з невеликою групою в 5^—6 чоловік. Текст слів в іграх простий, це переважно заклички: «Дощику-дощику», «Вода холодная», «Зозулю-кавулю», «Вийди, вийди сонечко». Гра «Дощику-дощику» проводиться на прогулянці в переддощову годину. Діти стають у коло, піднімають руки, дивляться на хмари й промовляють текст за вихователькою: Не йди, не йди, дощику, Дам тобі борщику У глинянім горщику. Поставлю на дуба; Дуб повалився, Горщик розбився, Дощик полився. (Усі діти розбігаються.) У другій молодшій групі (четвертий рік життя) дітям доступні рухливіші хороводні ігри: «Курочка-чубарочка», «Кізонька», «Де ж наші ручки?», «Качечка». Дітям п’ятого року життя доступні й складніші хороводні ігри з текстом для співу: «Галя по садочку ходила...», «Калина», «Я лисичка, я сестричка», «Ой у перепілки...», «Жили у бабусі...». Наприклад, гра «Галя по садочку ходила...». Посередині кімнати або майданчика поставлено два стільчика спинками один до одного. На одному стільчику квітка, це — «садок». Діти стоять у колі, одна дитина (Галя) з хусточкою в руках стоїть біля квітки. На слова: Галя по садочку ходила, Хусточку біленьку загубила, Ходить по садочку, блукає, Хусточку біленьку шукає діти йдуть по колу вліво. Галя ходить усередині кола біля квітки і на слово «згубила» залишає хустинку на стільчику, біля квітки,а сама переходить на другу сторону, до сидіння стільчика, й удає, що шукає хустинку. Потім сідає на стілець. На слова: Не журися, Галю-серденько, Ми знайшли хустинку біленьку, У садочку, біля малини, Під зеленим листом тернини діти йдуть по колу вправо і зупиняються. Одна дитина, визначена вихователькою, підходить до стільчика з квіткою, бере хустинку і промовляє: Ти, Галю, хустину не шукай, Хто знайшов, відгадай! Якщо Галя, не оглядаючись, відгадає голос дитини, вони міняються місцями. Гра повторюється. Діти стоять у колі і співають пісню: Ой на горі калина, Під горою малина, Ой так, на горі калина, Ой так, під горою малина. Там зійшлася дітвора, Танцювати почала. Ой так, там зійшлася дітвора, Ой так, танцювати почала. На слова першого рядка діти тричі плещуть у долоні. На слова «Під горою малина» вони присідають, знову тричі плещуть у долоні (перед колінами). На слова «Ой так, на горі калина» тупають однією ногою (тричі), а на слова «Ой так, під горою малина» обертаються ліворуч навколо себе. На слова «Там зійшлася дітвора» діти ступають чотири кроки вперед, зменшуючи коло; на слова «Танцювати почала» роблять назад чотири кроки, збільшуючи коло. На слова «Ой так, там зійшлася дітвора» тупають другою ногою (тричі), а на слова «Ой так, тан- цювати почала» обертаються вправо навколо себе. «Ой у перепілки...» Діти стоять у колі, злегка розставивши ноги, руки опу щені вздовж тулуба. Одна дитина у колі — це перепілка. На слова «Ой у перепілки та голівка болить» усі діти разом з вихователем піднімають руки вгору і торкаються пальцями голови збоку, а на слова «та голівка болить» опускають руки вздовж тулуба. На приспів: Тут була, тут перепілочка, Тут була, сизокрилая діти беруться за руки і йдуть по колу вліво, а перепілка — вправо або робить крок на місці. На останні слова всі зупиняються. На слова: Ой у перепілочки та колінця болять, Та колінця болять усі діти нахиляються вперед. На слово «колінця» вони долонями торкаються колін, а на слово «болять» — випростуються. На приспів «Тут була...» діти беруться за руки і йдуть по колу вправо. На слово приспіву «сизокрилая» зупиняються. Вихователька продовжує: Ой у перепілки крильця не болять, Крильця не болять... Усі діти піднімають руки в сторони і на слова «не болять...» опускають їх униз. На слова «Пташки знялися й полетіли» всі діти біжать по колу. Народні ігри для дітей старшого дошкільного віку можна поділити на кілька груп. До першої групи належать рухливі ігри з текстом-діа- логом: «Кози», «Панас», «Чорне — біле», «Гуси», «У гусей», «Жмурки»^ «Квочка», «Крук», «Сірий кіт», «Залізний ключ» та ін. Наприклад, гра «Жмурки». Лічилкою обирають Водія, зав’язують йому очі хустинкою, виводять на середину кімнати і звертаються до нього з такими словами:
Водій починає ловити і кого з гравців спіймає, той і стає Водієм. До другої групи належать хороводні ігри зі співом. Текст цих ігор ознайомлює дітей з трудовими процесами, із звичаями українського народу. Це такі ігри, як «Соловейко-сватку», «А ми просо сіяли, сіяли...», «Мак», «Задумала бабусенька» та ін. ц Наступну групу становлять ігри розважального характеру, в яких відбито народні звичаї. Це ігри «Ягілочка», «Чий вінок кращий?», «Ходить Гарбуз по городі», «Як у нас біля воріт», «Ой є в лісі калина», «Ой на горі жито» та ін. Чимало народних ігор стануть у пригоді вихователю для закріплення звуковимови, звуконаслідування. Серед них: «У волосянку», «Рядки», «Гуси», «Ку-ку, ку-ку, птичко мала», «Прослужив я в пана рік», «Задумала бабусенька», «Довгоносий журавель» та ін. Наприклад, із старшими дітьми для вправляння у вимові голосних звуків та регулювання сили голосу можна запропонувати їм гру «У волосянку». Троє-четверо дітей разом з вихователькою домовляються, які голосні звуки вони тягнутимуть. Потім співають: Ой нумо, братці, волосянки тягти, А хто не дотягне, того за руки тягни. І всі тягнуть о або у (а, є, і, и, ю, я, е). Хто зупиниться, того й тягнуть за руку. Гра починається спочатку. Або хороводна гра «Довгоносий журавель», у тексті якої; передбачено багаторазове повторення слів «журавель», «сякий-такий» та інших слів з важкими звуками. Перед початком гри з допомогою лічилки діти обирають Журавля. Лічилку доцільно підібрати також із звуком ж: Джинджик, джинджик, Джинджирички. На джинджику черевички, Жакеточка, шапочка. Добрий вечір, дівчаточка. Раз, два, три — вийди ти. Після цього діти стають у коло, посередині якого стоїть Журавель. Діти ходять по колу, водять хоровод і співають пісню: Унадився журавель, журавель До бабиних конопель, конопель. Дитина, наслідуючи журавля, ходить у середині кола на носках, високо піднімаючи прямі ноги. На приспів: Сякий-такий журавель, журавель, Сякий-такий довгоносий, Сякий-такий журавель, журавель. Такий-такий довгоногий, Конопельку поїдає дитина стоїть у колі, махає руками, як крилами, зупиняється і присідає, ніби їсть коноплі. На приспів діти в колі зупиняються, тупають ногами, показують, який довгоносий і довгоногий журавель і як він поїдає коноплі (при цьому присідають). На слова: А я того журавля уловлю, уловлю, Сіттю крила обів’ю, обів’ю діти підводяться, роблять кілька кроків до центра й на слово «ловлю» різко нахиляються, ніби ловлять, а Журавель, помахуючи крилами, «перелітає» з однієї частини кола в іншу. На слова приспіву діти роблять ті самі рухи, які описано раніше. На слова: Щоб він більше не літав, не літав, Конопельки не щипав, не щипав Журавель літає в колі, а діти, стоячи на місці, приплескують і притупують. На приспів вони повторюють ті самі дії, що й раніше. Після закінчення пісні усі кажуть «киш»,, плещуть у долоні і злегка нахиляються до Журавля, ніби женуть його, і Журавель вилітає з кола. Народній грі можна присвятити й окреме заняття: пояснити значення професій, про які йдеться у тексті гри,, заучити текст гри, розподілити ролі, проказати діалог, а потім уже грати. Наприклад, гра «Бондар» 84. Мета: Збагачувати словниковий запас і розвивати, мовлення, ознайомлювати з працею народних майстрів. Матеріал: малюнки великих та маленьких бочок з дерева. Словник: запитальні слова, форми звертання, дієслова (стругати, збирати, складати, кінчати, наливати, танок), прізвища. Хід заняття: Бесіда-розповідь вихователя:
Ким наші прадіди були, Нам прізвища розповіли: Хто краяв сукні — став Кравець, Хто шив взуття, прозвали Швець. Горшки виліплював Гончар, Хто вікна склив, назвали Скляр, Трудились з ранньої зорі Землі своєї трударі.
Якщо в сім’ї кравця ріс син, який допомагав батькові, його звали кравченко, і згодом ця назва стала прізвищем. А в сім’ї
Сьогодні ви дізнаєтесь ще про одну дуже цікаву професію і прізвища Бондар та Бондаренко. Спочатку послухайте слова пісні: Бондар Бондарю, бондарю, Що ти робиш? Стружу, стружу дошку На дубову бочку. Бондарю, бондарю, Що ти робиш? Стружу, стружу дощечки На дубові бочечки. Бондарю, бондарю, Що ти робиш? Дощечки збираю, Бочки складаю. Бондарю, бондарю, Що ти робиш? Бочку я складаю, Обруч набиваю. Бондарю, бондарю, Що ти робиш? Вистругую чопочки Затикати дірочки. Бондарю, бондарю, Що ти робиш? Бочку вже кінчаю, Води наливаю. Бондарю, бондарю, В боки візьмися І в таночок, бондарю, Хоч раз обкрутися.
Хід гри: Дійові особи — Бондар, допитливі діти (можна Бондаренки). Допитливі діти обступають Бондаря півколом і співають: Бондарю, бондарю, Що ти робиш? Бондар відповідає: Стружу, стружу дошку На дубову бочку. З цими словами Бондар виставляє ліву ногу вперед і удає, що стругає рубанком дубову дошку (затискує пальці в кулачки і, тримаючи правий кулачок позаду лівого, імітує роботу рубанком). Під час відповіді Бондаря діти Бондаренки повторюють його рухи і слова. На слова «Дощечки збираю, бочки складаю» Бондар двічі піднімає з підлоги по дві «дощечки», а на дальші слова складає їх одну до одної. Чопочки «вистругуються» швидше. На кожен такт правим вказівним пальцем Бондар водить по лівому, наче ножиком, від себе вперед, виконуючи таким чином по чотири рухи в такті. «Вистругавши» чопочки, всі тичуть пальчиком вперед і вигукують «тиц», наче затикають у бочці дірочку. На слова «Бочку вже кінчаю, води наливаю» Бондар, ритмічно нахиляючись і випростовуючись, удає, ніби заливає бочку водою. Щоб переконатися, що вона без дірок, піднімає «бочку» вгору і, хвилинку почекавши, весело вигукує: «Не тече!». На слова останнього куплета щасливий Бондар, взявшись у боки, кружить навколо «бочки» човганцем. При бажанні останній куплет можна повторити. Гра «Шевчик». Мета: Поповнювати словниковий запас, розвивати мовленнєві вміння, розширювати уявлення про народні мистецтва. Матеріал: зображення пари гарних черевиків (шнурки як вусики, язички висунуті). Хід заняття: Вихователь пропонує повторити вірш «Ким наші прадіди були...», проводить бесіду з метою активізації слів — назв професій. Після цього оголошує, що зараз вони будуть розучувати дитячу гру про іншу професію, але спочатку треба відгадати загадку: Два братики-вусатики, В обох чорненькі сорочки. Стоять собі в куточку, Повисували язички.
Хід гри: Дійові особи — майстер-швець, помічник майстра (три особи), шевчики (всі діти). Обладнання: стільчик, іграшкова миска. Діти (шевчики) стоять у розірваному колі, посеред кола — стільчик, на якому миска з водою; біля стільчика стоїть майстер-швець, навколо стільчика — три помічники. Діти гуртом співають: А чи бачив ти, як шевчик Шкіру в воді мочить? Усі шевчики нахиляються і ритмічно піднімають й опускають праву руку, затиснуту в кулачок, ніби вмочують у воду шкіру, перевертаючи її на обидва боки. Майстер так само мочить шкіру в мисочці. А чи бачив ти, як шевчик Шкіру натягає? Шевчики прикладають ліву руку до правого коліна, наче тримають шкіру, а правою, затиснутою в кулак, ритмічно рухають від коліна до землі. Майстер, натягуючи шкіру, ставить ліву ногу на стілець. А чи бачив ти, як шевчик Черевички шиє? Стуливши пальці обох рук, ніби між великим та вказівним пальцями знаходиться дратва, шевчики в ритмі пісні то з’єднують руки перед собою, то розводять їх у сторони. А чи бачив ти, як шевчик Гвіздки забиває? Шевчики припадають на праве коліно і ритмічно стукають по лівому коліну правим кулачком, ніби молоточком. Майстер може поставити лівий кулачок на спинку стільчика й стукотіти правим кулачком по лівому. А чи бачив ти, як шевчик Гвіздки розчищає? Шевчики прикладають ліву долоню до грудей і в ритмі пісні рухають по ній правою, розчищаючи «гвіздки». А чи бачив ти, як шевчик Черевички чистить? Шевчики піднімають ліву ногу, зігнуту в коліні, прикладають до коліна долоню лівої руки і ритмічно потирають по ній правою рукою, наче щіткою. Майстер ставить ліву ногу на стільчик і чистить черевики. А чи бачив ти, як шевчик У свято танцює? Шевчики танцюють. Роботу закінчили, то й радісне свято настало. Слова приспіву розігруються так. На слово «ой» діти легко б’ють по землі лівою ногою, а праву, зігнуту в колі ні, піднімають вгору. На слово «брате» в тому самому положенні легко підскакують на лівій нозі, одночасно плещучи лівою рукою нижче зігнутого коліна правої ноги (плескач). Наступний такт виконується тими самими рухами, тільки починають уже з правої ноги і плещуть правою долонею. Якщо шевчики танцюють кожний на своєму місці, майстер-швець з помічниками виконують плескач, кружляючи один за одним навколо стільчика. Народні хороводні ігри проводяться в ранкові години,, на прогулянці, в другій половині дня. Вони також входять до складу занять з усіх розділів програми, ними бажано закінчувати заняття для піднесення емоційного тонусу дитини. Без хороводних ігор не може обійтись жодне народне свято чи розвага. «Для того, щоб це животворне джерело не замулювалося,— пише В. Скуратівський,— не згасали його пульсуючі водограї, котрі повсякчас погамовують духовну спрагу, приносять нам радість і здоровий дух, мусимо бути ревними оберігачами наших кращих народних традицій, серед яких уосібне місце посідають дитячі ігри і яким відведена самою природою виняткова роль у вихованні наших дітей». |