Етнопедагогіка XX ст. 45 Розділ III 50
![]()
|
§ 3. Народні свята літнього циклу Важко розмежувати весняні й літні свята. Зелені свята, що тісно сполучаються з весняним Великоднем, припадають на початок літа (першим літнім святом вважають свято Юрія — 6 травня). У народному календарі зі святом Юрія пов’язано багато обрядів. Наприклад, у Карпатах на Юрія виганяли худобу на полонини, а господар повинен був ранком у це свято викачатися в росі на своєму полі, щоб був добрий урожай цього року. З Юрієм пов’язане ще одне дійство. В народі воно називається збиранням роси. Як відомо, роса широко використовувалась у повсякденному побуті. Батьки змушували дітей ходити по ній босоніж, щоб «не нападали парші» і не «боліли ноги». Дівчата вмивали нею обличчя, щоб воно було «красним та рум’яним». Господарі ретельно стежили за тим, чи качаються в полі коні. Якщо тварина, котру вигонили зі стайні, не робила цього, це означало старіння або хвороби, бо казали: «Коли кінь у росу — ти його в шлею, а коли без роси — фельдшера проси». Це стосувалось і корів: «Хочеш масла — треба, щоб корова з росою паслась», а отже, намагалися виганяти череду якомога раніше, поки на травах густі роси. Івана Купала — день літнього сонцевороту (7 липня). Головними атрибутами свята є Купало та Марена. Свято це має регіональні відмінності. Так, на Поділлі та Волині дівчата роблять «Купайла» з гілки верби, прикрашають її квітами, вінками, співають навколо нього пісень. Після цього хлопці нападають на «Купайла», обривають з нього вінки та квіти, гілку кидають у воду, розкладають вогнище, через яке стрибають усі присутні. Наприклад, на Полтавщині ввечері 6 липня дівчата плетуть вінки й надягають їх на голови, у хлопців шапки, прикрашені квітами (квітчають їх дівчата). Гілку чорноклену або вишні встановлюють посередині кола -— це «Марена» й водять навколо неї хороводи. Потім поруч з «Мареною» ставлять «Купало» — солом’яне опудало, вдягнене в жіночу сорочку, на шиї — намисто, на голові — вінок. «Купала» обкладають соломою, кропивою й запалюють. Хлопці й дівчата стрибають через вогонь і співають пісень. У деяких регіонах Слобожанщини опудало з соломи називають «Мара», біля нього кладуть купу свіжої жалкої кропиви і перестрибують через неї босими ногами. Ввечері «Мару» топлять, а дівчата розвішують свої вінки на деревах. Жнива спокон віків розглядалися в Україні як підсумок, реалізація сподівань і зусиль хлібороба. «Хліб усьому голова»,— говорить народне прислів’я. У всьому слов’янському світі до початку жнив готувалися, як до великого урочистого свята і водночас як до важкої відповідальної роботи, коли доводилося працювати від зорі до зорі, незважаючи на спеку і спрагу. Українська земля завжди давала щедрі врожаї тим, хто її ретельно і з любов’ю обробляв. Період збирання врожаю має свої звичаї і обряди. Так, у перший день жнив урочисто вирушали до схід сонця на поле, вдягнені у чистий одяг, і першу зажинку починала найкраща жниця. Починали жати малий клаптик землі, щоб у самий перший день жнив було легше починати. Сніп з першого ужинку — «воєвода» — встановлювався на покутті. Постадниця (найкраща жниця) мала нажати його у добрий час, щоб жнива пройшли швидко й успішно. Тому господарі у цю хвилину бажали один одному щасливих і радісних жнив, співали хвалу першому снопу. Відтоді на повний хід починалися жнива. Віддавна жнива проводились толокою, коли декілька сімей об’єднувались, щоб спільно обробити поле кожної з них по черзі. Закінчувалася толока обідом у господаря. На полі завжди залишали жменю невижатого збіжжя, його урочисто прикрашали стрічками, осінніми квітами і називали «Бородою», в окремих регіонах України — «Козою», «Перепілкою». Колосся «бороди» заламували до землі, зерно з них висипали у розпушену землю, клали хлібину, ставили воду і промовляли: «Оце тобі, борода, хліб, сіль і вода». За язичеськими віруваннями, збереження в хаті на покутті останнього снопа та обряд «завивання бороди» були покликані повернути землі і хазяйству господаря силу, що перейшла в колосся. Закінчивши жнива, женці на Поділлі, Бойківщині, Черкащині та в інших регіонах України качалися по стерні, щоб не боліла спина і легко було жати наступного року. З пшеничних або житніх колосків дівчата сплітали вінки — символи щедрого врожаю та успішного завершення жнив. Закосичений маками, волошками, калиною вінок прикрашав найкращу жницю — «княгиню», яка в парі з хлопцем, що ніс останній сніп, ішла попереду всієї громади женців до двору господаря. Традиційно обжинковий вінок глибоко вшановували, щедро персоніфікуючи його як живу істоту, надзвичайно дорогу і поважну. У цій традиції бачимо відгомін рослинної магії обожнювання нашими пращурами навколишньої природи. Перед двором господаря вінок клали на хліб і просили за нього викуп — «рублика на танок». Хазяїн вішав обжинковий вінок у хаті на стіні і зберігав до осені, щоб вилущеним з нього зерном розпочати засівання озимини. У часі косовиця передувала, а подекуди збігалася із жнивами. Часто її проводили толокою, і після закінчення роботи, як і в жнива, косарі й гребці йшли до господаря на обід. Отже, свята другої половини літа — це свята жнив і врожаю. В обрядах українців особливо чітко в цей період пов’язують свята з днем Маковія *, коли по всій Україні святять квіти. В китиці вплітають головки маку, зважаючи на назву свята. Після свята мак вживали для приготування Різдвяної куті. Квіти несли святити дівчата, а діти несли городину. 14 серпня святкують Спас медовий, коли бджоли перестають працювати і пасічники заламують сота. За народним повір’ям вважається, що коли цього не зробити, сусідні бджоли винесуть увесь мед з вулика. Зранку в день Спаса перший мед освячували у церкві, потім ним пригощали дітей, ласували дорослі, готували пироги та пшеничну кашу з медом. Святкова урочиста трапеза перетворювалась на велике свято бджолярів. Народні прислів’я кажуть: «Робити — то не мед лизати» або «Не все мед, що солодке», в яких у прямому і переносному значеннях висловлюється шана до праці людей і медоносних комах: «Добрий чоловік без роботи, що бджола без меду», «Бджоли раді світу, а люди — літу» і т. ін. До бджілки-трудівниці прирівнює народ працю дорослих і дітей: «Мала бджола, а й та працює». До святкування медового Спасу бджолярі готувалися заздалегідь. В українських традиціях цього свята чекали довго, тому особливо цікавим був перший день на пасіці весною. Так, на пасіці накривали стіл білою скатертиною, клали на нього хліб-сіль. Помолившись, пасічник обходив свої володіння із запаленою свічкою й окроплював усе свяченою водою. Потім він забивав осиковий кілок від нечисті і закликав: «Полети, моя бджоло, на всі чотири сторони за жовтим воском, за солодким медом». Це була пора цвітіння садів. Люди вірили, що якщо бджоли сідають на біло-рожеві пелюстки, буде гарний урожай. За поведінкою бджіл народ уважно спостерігав і уклав на цій основі досить переконливі прикмети, як, наприклад: «Якщо бджоли злітаються активно до вуликів — чекай дощу», «Якщо бджола боляче жалить — чекай засухи» та ін. Відсвяткувавши медовий Спас, бджолярі починали медозбір, і тривав він аж до 21 вересня — Різдва Богородиці. В цей день за народною традицією переносили бджіл ближче до людського житла. 19 серпня — Спас яблучний. У цей день по всій Україні святять у церкві яблука. З давніх-давен ці плоди в традиціях українців є символами краси, кохання, шлюбу і подружньої вірності, пізнання добра і зла. В українських обрядах часто використовують яблу- ка-символи як у прямому, так і переносному значенні. Так, на Галичині, Бойківщині, Поділлі яблуками прикрашають стовбур ялинки на Різдво, в інших регіонах, наприклад, на Лемківщині, Закарпатті, Буковині, яблука вивішують на хвойні гілки разом з іграшками, а узвар із сухофруктів до різдвяного столу варять по всій Україні, вважаючи його цілющим напоєм для дітей і дорослих. Навіть побутує народна приказка: «У піст їли хрін, а у м’ясниці — лісниці» (лісові яблука, груші, сливи). З яблуками в Україні пов’язано багато повір’їв, наприклад, яблука не можна їсти до Спаса. Яблука, як і мед,— незамінні в народній медицині, що доводить глибоку і переконливу віру народу в їхні цілющі властивості. В Україні, поряд із Спасом медовим, яблучним, поширені Спас горіховий та ін. § 4. Народні свята осінньо-зимового циклу Свято Покрови 14 жовтня виникло ще в X ст. У той час на Грецію напали араби. Оточивши Константинополь, сарацини, тобто араби, намагалися поневолити городян. Першого жовтня (за старим стилем) константинопольці зібралися на всенощну відправу до Влахернської церкви. Під час служби святий Андрій-юродивий та його учень Єпіфаній побачили в горішній частині храму образ Божої Матері. Вона в оточенні святих тримала над віруючими християнами омофор (покров, а звідти й народна назва Покрова) і молилася. Таке видиво надало грекам впевненості в своїх силах, і вони вступили в бій. Чужинці змушені були відступити. З того часу свято стало всенародним. Оскільки Київська Русь прийняла християнство з Константинополя, відповідно було запроваджено і свято Покрови. Щоправда, в побутовому житті воно значною мірою націоналізувалося. Крім того, це було жіночі, а точніше дівоче свято. З особливим нетерпінням його чекали заручені або ті, які сподівалися на сватів. У народі існує безліч легенд про те, як щедрує Покрова дівчат своєю ласкою. Вона милостива до тих, хто слухався й шанував батьків, переймав неньчину науку до праці, охайності, підтримував духовну і фізичну чистоту. Проте Покрова була непоступливою, якщо дівчина зневажала моральні звичаї, нехтувала традиційними законами суспільного життя. На Покрову влаштовувались весілля (шлюбний період був нетривалий — весілля справляли лише від Покрови і до Пилипівських започни — 27 листопада). З наближенням посту вже заборонялося шлюбувати дітей, а тому дівчата просили свою покровительку: «Свята мати, Покровонько, завинь мою головоньку, чи в шматку, чи в онучу, най ся в дівках не мучу», бо лише, як стверджувало інше прислів’я: «Покрова накриває траву листям, а дівчат — шлюбним вінцем». Свято Покрови було й останнім терміном найманих робітників (строкачів), які мали працювати від весняного Миколи (22 травня) і до Покрови. Останній день був початком скріплення нової угоди на наступний рік. Тому на Покрову заробітчани влаштовували пишні колективні свята. Разом з тим напередодні свята господар тричі перекидав кизяк через оселю, щоб не була курною, а вдосвіта спалював його в печі — аби зимою сухою була світлиця. В Карпатах це був останній день повернення отар з полонин. Традиційно Покрова в Україні була великим святом. У багатьох селах на її вшанування будували й освячували храми, зводили села. З Покровою пов’язано чимало метеорологічних спостережень, приказок. Пригадаймо найвідоміші: «Яка погода на Покрову, такою буде й зима», «Якщо в цей день сніг не покрив землю — не покриє в листопаді та грудні», «Якщо до цього дня не опаде листя з вишень — на теплу зиму, а звільниться — на сувору», «До Покрови давали молоко корови, а після Покрови пішло молоко в роги корови», «Хто лежить до Покрови, той продасть усі корови», «Прийшла Покрова — сиди, чумаче, вдома». І, нарешті, Покрова остаточно завершує осінні молодіжні «вулиці» — з цього часу законні права набирають «Вечорниці» та «Досвітки», а також весілля, на яких розважалися всі мешканці села, про що мовить відома приказка: «Настали жнива — лежить баба нежива, а прийшла Покрова — стала баба здорова». Свято Покрови дуже глибоко прийнялося в нас. І тому в розмовах з дітьми треба розказати їм про значення цього свята і провести тематичне заняття. День Святого Андрія Первозванного припадає на 13 грудня (ЗО листопада за старим стилем). Хоч Андрій Первозванний — християнський святий, народні звичаї та обряди в день цього святого мають давній дохристиянський характер. З давніх-давен на Андрія дівчата ворожать, бажаючи дізнатися про свою долю: чи вийдуть заміж, чи доведеться дівувати ще весь рік. Існував звичай випікати в цей день балабухи — невеликі круглі тістечка і годувати ними собак. Чию балабушку першу з’їсть пес, та дівчина першою вийде заміж. Якщо дівчина хотіла дізнатися, як буде зватися її майбутній чоловік, напередодні Андрія виходила на вулицю і питала першого зустрічного чоловіка, як його ім’я,— так і зватиметься наречений. Гра «Калита». Калита — це великий корж з білого борошна з маком і медом, який підвішується високо вгорі на стрічці. Хлопці по черзі підстрибують і намагаються вкусити його. Хто засміється, той програв, а того, кому вдасться відкусити калити, називають Андрієм, і він стає почесним гостем у цей вечір. Закінчується гра так: дівчата ділять порівну між усіма учасниками калиту, але за свій шматок хлопці мають заплатити гроші дівчатам, які випікали смачний корж. Дитинство для кожного, хто виховувався в простій християнській сім’ї, невід’ємно пов’язано з святом Миколи-Чудотворця — образом божого угодника, який піклується про дітей, направляє їх на праведну дорогу. Послуш- ним хлопчикам та дівчаткам Святий Микола один раз на рік (у ніч з 18 на 19 грудня) приносить гостинці, а неслухняним — різку. Ось що розповідає народна легенда. Колись давно жив собі чоловік, що терпів великі злидні. Не було в нього ні хліба, ні одежі, ні своєї хати. Якось уночі, коли він спав, відчиняється вікно і хтось кидає через нього на підлогу гаманець з грошима. Бідолаха прокинувся, підняв гроші і дякував Богові за його поміч. Минув якийсь час. Бідолаха прожив гроші і знову мусив терпіти голод і холод. Аж сталося так, що хтось удруге кинув через вікно гаманець з грошима. Бідняк знову не знав, хто йому допомагає. Після того цей чоловік став не спати вночі. Він чекав, що прийде невідомий ще раз і знову вкине через вікно гаманець. А він так хотів довідатися, за кого ж молитися Богу. І справді сталося так, що прийшов незнайомий утретє. Він відчинив вікно, і знову гаманець з грошима впав на підлогу. Бідолаха схопився з ліжка і кинувся до вікна і побачив: у темряві ночі поспіхом віддаляється священик цього міста Святий Микола-Чудотворець. Микола вважається також покровителем моряків. В іншій легенді розповідається, що Святий Микола палкою молитвою втихомирив збурене море. Це врятувало його супутників і корабель. Кажуть, міг він зцілювати і калік, сліпих, недужих. Наводимо сценарій свята на тему: «Андріївські вечорниці» Вихователь говорить дітям, що сьогодні — 13 грудня — день святого Андрій Первозванного. Вони разом пригадують, що раніше розповідали дітям про святкування цього дня в народі. (Це було найвеселіше свято з жар* тами і гумором, спільною роботою, випіканням калити й іграми з нею тощо). Вихователь:
(Діти надягають українські костюми й під музику йдуть до зали). Вихователь (стукає):
Поспішайте, дівчатонька, Все приготувати, Бо вже пора вечорниці Всім нам починати. Ось наліпим вареників Господиня: Та й запросим до нас в гості Хлопчиків гарненьких, Щоби вони разом з нами Дружно працювали, Андріївські вечорниці Біленьких, смачненьких, Піснею стрічали. (Дівчатка допомагають господині ліпити вареники, а хлопчики сідають. Працюючи, дівчатка співають пісню «А в том саду...». За дверима чути стукіт.) Дівчатка:
Господиня:
Почувши новий гуркіт за дверима, вирішують подивитися, що це. Відчиняють двері і ловлять хлопця. З’ясовують, що він хотів підперти двері, щоб не відчинялися, і прив’язати віник до стріхи. Дівчатка лають його: — Ти хотів нам шкоди наробить!
(Хлопчик просить, щоб його відпустили.) Дівчатка:
Хлопчик (просить): Відпустіть! І жалібно співає: Чи я, тату, не доріс, Чи я, тату, переріс, Чи не рублена хата, Що не люблять дівчата. Дівчатка:
Хлопчик:
Дівчатка:
Хлопчик:
Дівчатка: До нас, до нас, парубочки, А в нашої газденечки Бо в нас вечорниці. Тисові полиці. (Хлопчики сідають за роботу. Одні лущать квасолю, інші кукурудзу тереблять... Дівчатка ліплять вареники. Усі співають за роботою або грають троїсті музики.) Господиня закінчила виробляти калиту і звертається до дітей:— Ось погляньте, яку я вам калиту виробила. Треба її в піч посадити, щоб випеклась. (Разом наспівують): Гори, вогонь, ясно, Щоб ми її кусали Спечи нам калиту красну, І горя не знали. Господиня:
Окропи калиті дорогу, А від печі до стелі, Щоб були ми веселі. (Говорячи, робить це, і садить калиту в піч.) Тою самою водою господиня вмиває кожну дівчинку та промовляє:
Дівчинка: Пустила ня моя мати Та й на вечорнички, А там хлопці чорнобриві Плетуть рукавички. Рукавички виплітали, Весело співали, А музики як заграли Ще й затанцювали. (Діти виконують танок «Метелиця».) Господиня: Ось погляньте, діти, Сонце вже заходить, Сонце вже заходить, А калита сходить, Славна та ясна, На весь світ прекрасна. Добрий вечір з калитою, Будьте всі здорові! З калитою золотою, З пресвітлим празником Андрія! (Вклоняється всім гостям.) Діти: Ой калита, калита, Із чого ж ти вилита? Господиня (за калиту): Ой я з жита сповита Та й сонцем налита — Для красного цвіту По білому світу. (Дівчатка беруть калиту, прив’язують до неї червону стручку, яку протягують через кільце в стелі або високій стійці. Таким чином калита підвішується вище голови дитини. Призначають до калити вартового — хлопчика і дають йому другий кінець стрічки. Це пан Калитинський. Йому дають також великого квача з чорної тканини, начебто намащеного сажею.) Проводиться гра «Пан Калитинський і пан Коцюбинський. Пан Калитинський:
Хлопчики:
Пан Калитинський (звертається до одного з бажаючих) :
Хлопчик бере коцюбу і, мов на коні, під’їжджає до пана Калитинського, який намагається розсмішити його. Діти допомагають пану Калитинському — гуморескою, веселою піснею, кумедною інсценівкою. Якщо пан Коцюбинський протягом усього номера не посміхнеться, він має право підстрибнути і вкусити калиту. Та вартовий пильнує і вчасно смикає за стрічку. Калита підлітає вгору, і пан Коцюбинський повертається ні з чим. Гра повторюється. Можна запропонувати наступним бажаючим придумати собі інші прізвища від слова коцюба (Коцюбенко, Коцюбовський, Коцюбко, Коцюбатий тощо) — чим смішніше, тим краще, але так, щоб не повторюватись. Інакше представляється і вартовий. Прагнучи розсмішити претендентів на калиту, діти можуть інсценувати народну пісню «Два городи обробила...». Діти виконують український танок (за вибором музичного керівника). Проводиться народна гра «Микита». Хлопчики:
Господиня:
Наші хлопці, хлопці вареників хочуть, Наші хлопці, хлопці вареників хочуть. Навари, милая, навари, милая, Навари, уха-ха, мила чорнобривая. А я дров не маю, ви мої хороші, А я дров не маю, хлопці мої гожі. Нарубай, милая, навари, милая, Нарубай, уха-ха, мила чорнобривая. Я рубать не вмію, ви мої миленькі, Я рубать не вмію, мої соловейки. Научись милая, навари, милая, Научись, уха-ха, мила чорнобривая. А я сил не маю, ви мої хороші, А я сил не маю, хлопці мої гожі. Не балуй, милая, навари, милая, Пирогами пригости, мила чорнобривая. Господиня: А давайте і справді пригостимо наших хлопчиків пирогами. Та спочатку почастуємо Андріїв, бо сьогодні їхнє свято. Три дівчинки підносять Андріям на тарілці пироги і співають коломийки «З’їж, Андрію, пиріжок» і «Ой, Андрію, муку сію». Між дівчатками і хлопчиками відбувається жартівливий пісенний діалог. Господиня (звертається до решти хлопчиків):
Хлопчики:
Господиня:
(Проводиться гра «Козаки». Дівчинка тримає на виделці один пиріг. До умовної лінії вибігають два хлопчики і кажуть: «Раз, два, три — ми нижні!» До них підбігають ще два хлопчики. Нижні беруть верхніх на плечі і за сигналом біжать до пирога. Які першими добігли, ті — козаки і мають право з’їсти пиріг, розділивши його. Гра повторюється. Господиня пропонує присутнім татам теж показати, що вони козаки.) Варіант гри для тат: за сигналом залазять в мішки і біжать в мішках до пирогів. Хто перший добіжить, того частують пирогами. Усі співають пісню «Ой що ж то за шум учинився...», а бажаючі інсценують її. Господиня:
Господиня:
(Проводиться гра «Калита». Господиня виносить рогач та коцюбу ї ставить обережно навхрест, так щоб коцюба була зверху.) Господиня:
Дівчатка співають пісню «Сидить зайчик»: Ой на горі просо, Сидить зайчик. Він ніжками чеберяє. Якби такі ніжки мала, То я б ними чеберяла, Як той зайчик. Ой на горі жито, Ой на горі гречка, Сидить зайчик. Сидить зайчик. Він ніжками чеберяє. Він ніжками чеберяє. Якби такі ніжки мала, Якби такі ніжки мала, То я б ними чеберяла, То я б ними чеберяла, Як той зайчик. Як той зайчик. (Хлопчики по черзі перестрибують через коцюбу і рогач, а потім танцюють, довільно використовуючи знайомі рухи українського танцю. Хто зачепив коцюбу чи в танці збився, тікає від пана Калитинського, щоб той не вимазав сажею. А хто виявився спритним, отримує коцюбу, сідлає її, скаче і наспівує: «Іду, їду калиту кусати».) Пан Калитинський:
Пан Коцюбинський:
Варіант гри. Встановлюється заборона на певні рухи (стрибати, присідати або торкатися носа). Господиня разом з паном Калитинським намагаються примусити того, хто хоче калиту вкусити, зробити цей рух. Якщо він його зробить, то виходить з гри, якщо встоїть, йому дозволяється підстрибнути і вкусити калиту. Наприклад, може бути такий діалог:
Або:
Підбігає чортик (дитина у відповідному костюмі) і хоче кусати калиту. Всі відганяють його. Чорт:
Господиня:
Чорт:
Діти загадують йому загадки, як-от:
Чорт:
Чорт розкидає по підлозі цукерки, зав’язує Андріям очі. Усі беруться за руки і кружляють. Чорт відпускає руки зі словами: «А тепер збирайте!». Поки діти шукають цукерки, чортик швидко сам збирає їх, промовляючи: «Бач, які диваки, повірили, що їм цукерки віддам». Господиня намагається відігнати його, каже, що так нечесно, врешті-решт наступає чортику на хвіст, і він тікає. Діти розв’язують очі і беруть свої гостинці. Господиня ще раз вітає всіх зі святом, всі вітають Андріїв, співають «Многая літа». Потім ділять калиту і сідають за стіл. Господиня і дівчатка-помічниці пригощають усіх варениками. Почесне місце у зимовому циклі належить різдвяним святам. Починається Різдво з Святого вечора — надвечір’я Різдва. Святочна дія відкривалась церемонією добування нового вогню, яким розпалювали у печі 12 полін, а ці поліна готувалися протягом 12 днів. Готували не менше 12 страв. На Гуцульщині їх подавали в такому порядку: боби, риба, пироги кількох сортів, голубці, сливи, пшенична кутя з медом і горіхами, картопля з товченим часником, узвар, горох з олією і часником, ячмінна каша з олією або медом, вершки з квасолею, капусняк, варена кукурудза. Будь-яка робота, крім готування святочної вечері, в цей день неприпустима. Все мусить бути приведене до ладу, має бути на своїх місцях. Ніщо не повинно ночувати цієї ночі поза домом, у чужих руках, позичене. Навіть на своєму подвір’ї ніщо не повинно десь стирчати на кілках, висіти на грядках. Усі члени родини теж мусять бути в зборі. «Боже, сохрани в людях ночувать, тоді будеш цілий рік блукать»,— так говорять у народі. Не можна сваритись, а навпаки, треба помиритись навіть з ворогами, щоб у новому році було мирно. При цьому затикали травою або клоччям дірки в лавах або в’язали вузли на шнурку, примовляючи: «Не дірки затикаю (не вузли зав’язую), але роти моїм ворогам, аби їх напасті не ловили мене через цілий сей рік». Під вечір господар заносить до хати сіно, солому. Господиня бере трохи сіна чи соломи і притрушує стіл перед тим, як покрити скатертиною. Матір Божа в яслах на сіні народила Христа, тому святвечірнє сіно набирає магічної сили. Потім на Йордан дадуть його з’їсти корові (аби відьми не змогли присмоктатися до молока), щоб молочними були, і під квочку кілька стеблин, щоб яєць порожніх не було, ще й деревину в саду обв’язують, щоб зла напасть до неї не пристала, щоб урожайнішою була. Під скатертиною на сіно клали зерно, часник і гроші: часник — щоб злі сили не приступали до хати, зерно — щоб був урожай гарний, а гроші — щоб у хаті трималися і позичати їх не доводилося. Під стіл інколи клали різне залізо, на яке треба було ступити босими ногами, щоб вони були міцними. На покуті ставили перев’язаний перевеслом прикрашений сніп — символ достатку. Біля нього клали ярмо від плуга, чепіги та ін. Стіл накривають білою вишитою скатертиною. На скатертину викладають різні страви. Господиня з господарем обходять усю господу з хлібом і кутею, обкурюють усе ладаном, а потім господар «зарубує» поріг, щоб звір не міг приступити до хати. Господар благословляє хлібом усю худобу, доторкаючись тричі до голови:
Господиня в цей час годує вареною пшеницею — кутею — всіх гусей, курей та іншу птицю, щоб добро велося. Після цього господар тричі закликає:
Після третього разу, погрожуючи бичем, господар промовляє:
З подібними словами звертається господар до сірого вовка, злих хурделиць і сильних вітрів. Потім господар входить до хати, щільно зачиняє двері, і вже до закінчення вечері ніхто не виходить з хати. Сідали вечеряти, коли на небі з’являлася перша зірка. Живі, пам’ятаючи про своїх померлих родичів, ставили на вікнах кутю та узвар, щоб душі померлих могли підживитись. А ще, сідаючи на стілець чи лаву, обов’язково продували місце — «щоб не привалити собою мертвої душі», бо в цей вечір «мертвих душ з’являється сила-силенна! І скрізь вони є: на лавках, на вікнах, на столі та під столом». Господар запрошує всі мертві душі на Святу Вечерю. Разом з макітрою і запаленою свічкою він обходить тричі «за сонцем» навколо столу і ставить макітру з кутею і свічку на стіл. Потім уся родина молиться, а після молитви починають вечеряти. Найстарший член сім’ї перехрещує кутю в макітрі, сам куштує, а вже потім кутю куштують інші члени сім’ї. Після вечері починаються забави. Малі діти тішаться ялинкою, залазять під стіл і квокчуть там, щоб кури неслися, мекають, мукають, бекають, щоб худоба велася. А мати їм за це кидає в солому горішки, яблука, цукерки, дрібні гроші. У Східній Україні діти носять вечерю до своїх родичів, хрещених батьків, вітають їх зі Святою Вечерею і Різдвом. В інші дні свят починається коляда. Колядують і дорослі і діти, йдучи від хати до хати, зичать господарям усяких гараздів. Що розуміють під словом коляда різні слов’янські народи? У чехів, сербів і болгар коляда — це величальна пісня. Хорвати й сосняки під колядою розуміють подарунок на Новий рік. В Україні слово коляда має три значення. Коляда — це Різдвяні свята: «Будьте здорові з колядою!». Коляда — це пісня, яка співається під час Різдвяних свят: «Пустіть його до хати, він вам буде коляду співати!». Коляда — це винагорода за величальну пісню: «Он і пан іде, коляду несе, коробка вівса, зверху ковбаса!» Колядувати починають не одночасно в різних місцевостях України: на Покутті діти ідуть колядувати вже на Святий вечір, на колишній Гетьманщині, в Слобідській Україні та на Гуцульщині — в перший день Різдва Христового, після того, як у церкві скінчиться Богослужіння. На Західному Поділлі йдуть колядувати на другий день Свят-ранком. Колядують діти, парубки та дівчата, а в Галичині інколи колядують і ґазди. По всій Україні першими йдуть колядувати діти, радіючи копійкам і пампушкам. У перший день Різдвяних свят колядують і парубки — вони вже ходять із «звіздою» та дзвоником. «Звізду» роблять з дерев’яної обичайки й тоненьких дощечок — шалівок. І не п’ять чи шість, а саме сім. «Звізда» декорується кольоровим папером, стрічками. Посередині — образок «Народження Христа» і свічка. Ватага колядників з п’яти осіб: «береза», звіздоноша, дзвонар, міхоноша та запасний, що має завдання допомагати міхоноші. Колядують у хаті перед образами. Спочатку підходять до вікна і «береза» гукає: «Пане господарю, благословіть Христа славити!» Інколи, як де ведеться, такого благословення випрошують усі хором: По цьому дому, по веселому, Чи дозволите колядувати, Колядувати, дім звеселяти, Дім звеселяти, дітей збудити, Христа славити?!
За колядку господар дає, бувало, цілого калача, а то й запрошує всю ватагу до столу як бажаних гостей. Вип'ють по чарці, закусять (довго не сидять) і постоять у пошані перед господарем. «Береза» віншує: «За цим віншуємо вас, чесний та величний наш пане Данило, усім добром, усім гараздом, що собі у Господа Бога жадаєте та думкою думаєте, щоб так воно і сталося! Поможи вам, Боже, ці свята мирно одпровадити та других у радості й веселості щасливо діждати, а нам, колядникам, ласкаві будьте не за зле мати, що у ваш чесний та величний двір повернули. Поверни до вас, Господи Боже, ласкою своєю небесною на цілий рік і вік! Сим вас віншуємо, а самі усім чесним та ґречним низько кланяємося. Здорові будьте, в гаразді оставайтеся!» Усі колядники низько вклоняються господареві, господині. Отак поколядувавши в одній хаті, ватага йде до другої. Увечері, як стемніє, йдуть з колядою і дівчата. Дівоча ватага ходить з ліхтарем, що має вигляд місяця або зірки. Ліхтар дівчата носять не в руках, а прив’язують до довгої тички, щоб здалека було видно: дівоча ватага йде! До хати вони не заходять: співають на дворі під вікном: В третьому — дрібні зірки. Ясен місяць — пан господар Красне сонце — жона його, Дрібні зірки — його дітки. Добрий вечір! Ой сивая та зозуленька Усі сади облітала, А в одному та й не бувала, А в тім саду три тереми: В першому — красне сонце, В другому — ясен місяць. 13січня святкували Меланку, або Щедрий Вечір. В Україні на Щедрий Вечір батько ховається від дітей за пирогами — символом щедрості, багатства. На Щедрий Вечір печуть пироги з м’ясом, смажать гречаники на свинячому смальці, печуть бублики, ліплять вареники. У цей вечір щедрують, водять «козу» та «Меланку». У гурті хлопців за «Меланку» обирається парубок, що вміє «штуки викидати» — добре жартує. «Меланка» має свій «почот»: орач з чепігами від плуга, сівач з сівнею через плечі, дід з гарапником, ведмідь, коза, журавель, циган, циганка і чорт з ріжками 75. Парубоча «Меланка» заходить до хати. Водять «Меланку» й дівчата. Вибирають найкращу з-поміж себе і вдягають її «молодою»: вінок, стрічки, намисто. Другу дівчину вдягають за «молодого», що зветься Василем: жупан, шапка, шаровари, чоботи... Дівоча «Меланка» щедрує під вікнами, до хати не заходить. 14січня — перший день Нового року, день святого Василя. Як тільки починає розвиднятися на Новий рік, діти схоплюються з ліжка, швиденько вдягаються, вмиваються, беруть пшеницю, горох, жито, ячмінь і йдуть посівати з хати до хати, приказуючи: «На щастя, на здоров’я, на Новий рік, щоб родило краще, як торік — жито, пшениця та всяка пашниця... Дай, Боже!» Перший посівальник на Новий рік звичайно буває і першим «полазником» — приносить до хати щастя. На Слобожанщині першого посівальника господиня просить сісти на порозі — «щоб кури сідали та курчат висиджували». Зерно після посівальника збирають і віддають курям — «щоб добре неслися», а горох зберігають аж до весни. Весною вилуплених курчат «загодовують» цим горохом — щоб «великі росли». 19 січня — Водохрещі. Напередодні Водохрещів святкується Голодна кутя, або другий Свят-Вечір. Цілий день віруючі люди нічого не їдять — постують. Коли засяє вечірня зоря, сідають вечеряти. На вечерю подаються лише пісні страви: смажена риба, вареники з капустою, гречані млинці на олії, кутя, узвар. Після вечері діти проганяють кутю, виходять з хати і палицями б’ють у причільний кут, промовляючи: Тікай, кутя, із покуття, А узвар — іди на базар, Паляниці, лишайтесь на полиці, А «дідух» — на теплий дух, Щоб покинути кожух. Увечері, як стемніє, виносять з хати «дідуха» і спалюють його, а попіл несуть на город, щоб «огірки родили». Ще за тиждень перед Водохрещами колись парубоча громада, а пізніше окремі господарі прорубували на річці ополонку, випилювали з льоду великий хрест, ставили його над ополонкою й обливали буряковим квасом, щоб був червоний. Біля хреста будували (теж з льоду) «престол». Все оздоблювали аркою з ялинових або соснових гілок — «царські врата». Ранком у церкві відбувається Богослужіння. Після нього весь народ іде процесією на річку до хреста. Попереду несуть дерев’яний церковний хрест і хоругви, хор співає «Голос Господній...». На річці біля хреста весь похід зупиняється. Після недовгої відправи священик занурює в ополонку хрест, а хор у цей час голосно співає «Во Йордані крещающуся Тобі, Господи...». Минув січень. На порозі — лютий. У народі кажуть: «Як лютий не лютуй, а на весну брів не хмар». 15 лютого Зима зустрічається з Літом — це Стрітення. У цей день зима, кажуть, іде туди, де було літо, а; літо — де була зима. З цим днем пов’язано багато прикмет: «Вітер — погана ознака», «Якщо півень нап’ється води, то набереться хазяїн біди». Та для дітей й молоді це було свято. Проганяли Зиму, яку виводив старший Дід Мороз. Зима — це стара, зігнута баба, трясеться, ледве йде, кожух у латках, чоботи подерті, хустка з діркою, з неї сиве волосся виглядає. В руках Зима несе надщерблений горщик з льодом, а через плече в неї — порожнісінька торба. У Літа (молодої дівчини) — вінок на голові, сорочка, квітами мережена, зелена плахта, в руках у неї серп і сніп жита або пшениці К На Стрітення в церквах України святили воду, набирали її в нову, ще невживану посудину. Цій воді приписували магічну, цілющу силу. Разом з водою святили й свічки, називали їх «громичними», бо вони оберігали від грози домівку. |