Етнопедагогіка XX ст. 45 Розділ III 50
![]()
|
У садочку шиє сорочку, Шовком да бієллю К свому весієллю! Гу-у-у! Віра в силу замовлянь яскраво простежується у весняному звичаї «топтання рясту». Коли з’являлася трава, розквітали перші квіти, дівчата і хлопці юрбою ходили до лісу, топтали ногами ряст, що нібито давало на весь рік здоров’я, і казали: «...іще буду топтати, щоб на той рік діждати». Від цього звичаю залишилась у народі приказка: «вже виліз на ряст» — про хворого, що одужує, а про безнадійного — «вже рясту не топтати». На молодіжних весняних гулянках, під час ігор і танців зав’язувалися знайомства, відбувалися зустрічі, мріялось про майбутнє одруження. Щоб принадити хлопців на гуляння, дівчата варили кашу з маслом і раковою клешнею, закопували її посеред вулиці або під перелазом і співали при цьому: Закопали горщик каші, Ще й колком прибили, Щоб на нашу та вулицю Парубки ходили! Вечорами молодь збиралася на вулиці або за селом, і дівчата, побравшись за руки, водили танки та ігри. Зародження різних форм хороводів та ігор досліджували В. Пригорницький та Ю. Климець. Вони зазначають, що % саме ці форми емоційно-ритмічного сприймання дійсності належать до глибокої давнини. Так, розміщення в колі, рух кола за сонцем походять від магічно-заклинальних дій давніх землеробів, якими вони намагалися вплинути на природу («Грушка», «Мак» та ін.). Хороводами починалися і закінчувалися веснянки. Дівчата бралися за руки, робили два кола, посередині ставили весняночку — заквітчану квітами дівчинку або юнку. Дівчинка-веснянка вставала і присідала в центрі хороводу, а присутні звертались до неї: Ой весна, весна — днем красна, Що ж ти, весно, принесла? Подоляночка відповідала:
Щоб родилося житечко, Ще й червоні квіточки, Щоб квітчалися дітоЧкй... Ще й зеленую травицю, І холодну водицю, Принесла я вам ягнятко, Ще й малесенькеє телятко. Шикування у дві шеренги, які почергово то наступають, то відступають, беруть початок від воєнних ігор, таких, як «Воротар», «Мости». А розігрування дії у колі походить від мисливських ігор «Зайчик», «Качур», «Кізлик». Отже, характер рухів під час виконання хороводно-ігрових пісень виправданий як за їх змістом, так і за історією виникнення. Як стверджує В. Пригорницький, найстародавнішими за походженням є хороводно-ігрові пісні землеробської тематики: «Просо», «Овес», «Льон», «Гречка». В цих піснях учасники імітували оранку, засів, визрівання та збір сільськогосподарських культур. Аграрна пісня-гра мала і певне виховне значення для молодих трударів, але з часом перетворилася на розвагу. Відгомін обожнювання природи простежується у хороводній пісні «Шум». Саме в ній, на думку автора, дається зразок персоніфікації пісні — образ шуму першої весняної зелені: ...Нумо, нумо, заплітати Шума! У нашого Шума зеленая шуба! Серед веснянок чимало творів з виразним соціальним спрямуванням, у яких «осуджуються гонористі, ледачі багачки і схвалюється поведінка роботящих, скромних убогих дівчат. В останні дні весняних свят виконувалися пісні, в яких переважали мотиви прощання, розлуки, суму: Співай, співай, товаришко, Бо вже не будемо, Бо надходить годинонька, Що ся розійдемо. «Всі веснянки дишуть здоровим, чистим чуттям радощів життя і молодої, свіжої сили» 72,— писав І. Франко. Вони є яскравим зразком обрядової лірики пізнішого походження. На початку XIX ст. в обрядових піснях весняного циклу вже чітко виділилася значна група творів, які виконувалися лише дітьми. Найпоширенішими в цьому жанрі є заклички до дощу, окремі з яких відомі в численних варіантах, часто Дуже близьких між собою. Заклички до дощу, сонця, хмар пов’язані із землеробством наших далеких предків. їх виконання могло супроводжуватись певними магічними ритуалами дорослих і дітей. Сьогодні маємо лише деякі натяки на відповідні дії у закличках з мотивами розбивання горщика, яйця тощо. Багато закличок до дощу й сонця — невеликі поетичні замальовки, пов’язані з господарськими роботами на селі. Саме з ними і зверталися діти до сил природи. У закличках поєднувались дитяча розвага і серйозна турбота про долю праці, вкладеної у землю. Не йди, не йди, дощику, Дам тобі борщику У глинянім горщику, Поставлю на дуба. Дуб повалився, Дощик полився. (Варіант буковинської заклички) Іди, іди, дощику, цебром, відром, дійницею, Холодною водицею над нашою пшеницею, Хлюп, хлюп, хлюп, хлюп! Іди, іди, дощику, зварю тобі борщику, А собі кашки, стрибати гопашки, Гопа, гопа, гопашечка, Наївшися вже кашечки, гогі! (Варіант подільської заклички) Тривале побутування жанру серед дітей викликало появу закличок, створених, можливо, самими дітьми, вважає Г. Довженок. Із прохань до природи поступово зникають згадки про землеробську працю, бажання дітей спрямовуються на інші їхні потреби. Все це свідчить про поступове відмирання первинної функції жанру. Вийди, вийди, сонечко, На попове полечко. Там діти граються, Тебе дожидаються! (Варіант галицької заклички) Різновидом дитячих закличок е звертання до комах, птахів, рослин та надприродних істот. їх обов’язковою прикметою, як і в закличках до хмар, сонця і дощу, є імперативна форма звертання. При цьому характер звертань дітей, їхній внутрішній зміст не рівнозначні у різних творах. Якщо прохання до слимака «...показати свої ріжки» є простою розвагою для дитини, то комаха-сонечко (зозулька, божа корівка та ін.) або птах зозуля у свій спосіб вже повинні дати їй пророчу відповідь на запитання — скільки років буде жити дитина на світі? звідки чекати їй щастя? тощо. Виховні і пізнавальні можливості веснянок у роботі з дітьми дошкільного віку зумовлюють надзвичайно широкий діапазон їх використання у різних формах організації діяльності як на заняттях, так і поза ними. Починаючи з другої молодшої групи вихователь планує на прогулянках в першу і другу половини дня використання закличок, персоніфікуючи різні явища природи у звертаннях дітей. Адже традиційно у народній творчості це — явища, предмети та істоти природи. Складовою частиною музичних занять можуть бути не лише веснянки, а й заклички. Особливу роль вони відіграють на святах і дозвіллях весняної пори. У всіх вікових групах вихователь поєднує їх використання з театралізованими та ігровими дійствами, різними костюмами та атрибутами, оберегами-рослинами, тваринами та речами побуту. Композиційно веснянка об’єднується з іншими жанровими одиницями українського фольклору, а саме: загадкою, прикметою, приказкою і легендою чи повір’ям. Співіснуючи, вони взаємозбагачуються і взаємодоповнюються, сприяють чіткості і конкретності уявлень дітей про живу і неживу природу, про взаємозалежність людини і навколишнього світу. Синтез естетичного й інтелектуального зміцнює пізнавальні інтереси, стимулює їхню самостійність і творчість. Тому, добираючи веснянки і заклички, вихователь оцінює їх комплексно, прогнозуючи вплив на дітей в інших видах діяльності. Наприклад, праця в природі навесні, бесіди і розповіді про весну, вивчення віршів тощо. Важливе значення мають веснянки для пожвавлення роботи дітей у зображувальній діяльності. Діти, відтворюючи в малюнках весняні явища природи, особливо яскраво виявляють свою творчу уяву, при цьому у дітей закладаються основи естетичних почуттів. РОЗДІЛ VII УКРАЇНСЬКІ НАЦІОНАЛЬНІ СВЯТА ТА ОБРЯДИ § 1. Характеристика народних традицій, свят та обрядів Одним із найнадійніших способів вивчення спадщини народної педагогіки є аналіз сутності традицій, які зберігалися і передавалися з покоління в покоління через живий досвід, усне спілкування і практику сімейного життя. Традиції у формі масових звичок підтримувались силою громадської думки і за своєю природою були наділені величезною стійкістю. Філософ І. Суханов з цього приводу пише: «Стійкість звичаїв, традицій і обрядів, їх живучість були воістину рятівними для збереження і передачі новим поколінням досягнень культури» 73. Традиція (від лат. tradicio — передача) — це досвід, звичаї, погляди, смаки, норми поведінки, що склалися історично і передаються з покоління в покоління. Педагогічне значення народних традицій полягає в тому, що вони виступають водночас і як результат виховних зусиль народу протягом багатьох віків, і як незамінний виховний засіб. Через систему традицій кожен народ відтворює себе, свою духовну культуру, свій характер і психологію своїх дітей, зазначає І. Суханов. Стійкість, стабільність традицій не означає їх закостенілості. Кожна епоха вносить у їх зміст свої корективи, розвиває і доповнює старі традиції, заперечує ті, які втратили свою актуальність і суспільну значущість. Тому об’єктивне розкриття сутності традицій можливе лише з позицій історико-педагогічного підходу і тих суспільних явищ, які мають пряме відношення до народної педагогіки та родинного виховання. У нерозривній єдності з традиціями перебувають народні звичаї. Звичай — це загальноприйнятий порядок, правила, які здавна існують у громадському житті і побуті певного народу, суспільної групи, колективу. У простому розумінні звичай — де те, що стало звичним, засвоєним, насущним. Однією з першооснов усної народної творчості є обряд. Адже саме вона своїм походженням нерозривно пов’язана з обрядом і міфом. Певну частину її становить обрядовий фольклор, тобто примовляння, заклинання, які виконувались під час святково-обрядових дійств і органічно впліталися в структуру обряду. Обрядами (або ритуалами) називають такі форми поведінки, що склалися історично, для яких характерні: 1) стереотипність, повторюваність без змін; 2) символічність (кожна обрядова пісня щось символізує), наприклад «Засівання» на Новий рік символізує майбутню сівбу і багатий урожай. Обряди нерозривно пов’язувалися з діями, для яких так само характерні стереотипність, повторюваність без змін, але які не мають символічного змісту. Такі дії називають звичаями. Звичаї невіддільні від обрядів. Наприклад, традиційні звичаї зустрічі Нового року включають у себе такі обряди, як колядування, щедрування, засівання, посипання та ін. Усі вони вливаються в єдиний новорічний обрядовий комплекс і розглядаються як його структурні елементи. Обрядовість на початку її виникнення була нерозривно пов’язана з міфологією: кожному обряду відповідав міф, кожному елементу обряду — частина міфу. Лише згодом міф як оповідання про фантастичні події відокремився від обрядового інсценування події і набув самостійності. Обрядовість на початку її виникнення була нерозривно пов’язана з міфологією. Обряди виникли в ту прадавню епоху, коли ^наш предок ставав людиною. Людина як соціальна істота й обряд сформувалися одночасно. В міру того як людина набувала досвіду, вона помічала, що певні пори року повторюються. (Тому, щоб новий рік був не менш сприятливим, ніж попередній, люди прагнули повторити все так само, без змін.) Частина таких регулярно повторюваних дій поступово втрачала практичне значення і ставала обрядом. Ідучи на полювання, члени первісної общини ніби відтворювали саме полювання — поведінку звіра і дії мисливців. Після щасливого полювання мисливці здебільшого перед одноплемінниками планували танець-розповідь, який щоразу повторювали. Поступово в первісному суспільстві сформувалися вірування в магічну силу самого танцю, що нібито забезпечував багату здобич. Первісні обряди були формою вияву емоцій та способом емоційної розрядки. Ця думка дуже важлива, оскільки вчені вважають, що первісна людина була набагато емоційнішою, ніж сучасна. Обряд задовольняв також естетичну потребу первісних людей: у нього включались компоненти й образи мистецтва (малюнки, скульптури звірів, їхні маски) і танцювально-музичні образи. Обов’язковим складником обряду з самого початку були і словесні тексти. У давнину сфера дій обряду була набагато ширшою ніж сьогодні. Із розвитком суспільства обряди заповнювали все життя людини. Дослідження показали, що громадське і родинно-побутове життя людей було ритуалізо- ване і в первісно-общинному суспільстві, і в період античності, і при феодалізмі. Виникнення певного виду обрядовості й специфічної символіки пов’язано з кожним сезоном року, із стадіями господарсько-соціальної, сімейно-побутової організацій суспільства, в тому числі й первісного племінно-родового. На зорі людського існування домінував культ астральних, рослинних, акварних (водяних) теотем. Відносно розвинуте землеробство посилювало культ сільськогосподарських рослин, зокрема вирощуваних самою людиною. Поклоніння таким культурам розпочиналося при святкуванні Нового року — синонімічній зустрічі весни (Новий рік аж до часів Петра І святкували навесні). У праслов’ян кожна городньо-польова культура мала персоніфікованого свого покровителя-божество, а всім ярим культурам, і далекі предки в це вірили, сприяв Ярило. Пізніше його витіснив Перун (цим пояснюється етимологія слів ярина, Перун — випарування поля і т. ін). Первісна людина, яка була залежна від невідомих сил природи, змушена була всіляко задобрювати -їх. У цьому процесі первісні форми релігій — магія, пізніше фетишизм — схрещувалися з реалістичним мисленням, в обрядах співіснувала містична і реалістична творчість. Особливо яскраво ці елементи виявлялися в народних веснянках. У них і саму Весну-Ладу далекі предки вітали, оспівуючи як найдорожчу, найріднішу в словесно-магічному побажанні: «Сійся-родися жито й пшениця». Так, до магічних дійств можна віднести і вихід на поле з попелом, збереженим від «новорічного вогню» (спаленого поліна з найбільшого дерева), висівання зерна з «бороди» (обжинкового, останнього снопа), виведення в поле дівчат у цікавій грі «Зав’язування колоска» або в обрядах весняного циклу. Українці здавна символічно використовували вербу, яка мала дати подвійну врожайність від рано розквітлого дерева і від самої дівчини — майбутньої матері, покликаної продовжувати життя. Отже, з давніх-давен існували спеціальні обряди, пов’язані з виробничою діяльністю,— мисливські, рибальські, землеробські, скотарські, ремісничі, жниварські тощо. Існували обряди, що супроводжували появу людини на світ і подальші сходинки її життя — дитинство, юність, зрілість, старість. Широко побутували й інші обряди. Характерною ознакою для всіх був словесний супровід — піснями, промовляннями, ритуальними командами, так званим обрядовим фольклором. Він існує і в наші дні із збереженням зв’язку з тими чи іншими традиційними обрядами, але з привнесеним у нього сучасним змістом і сферою застосування. Таким чином, календарні звичаї та обряди є ще дохристиянськими, язичеськими. Власне християнських елементів у їх складі не так уже й багато. Однак православна християнська релігія значно вплинула на обрядовість календарного циклу. В процесі багатовікової історії календарні свята було приурочено до дат християнського календаря; в обряди увійшли церковні молитовні формули, близькі за своєю спрямованістю до давніх заклинань, а в обрядові пісні було включено імена Христа, Богородиці, святих. Залучення дітей до дійової участі у традиціях і звичаях рідного народу дає їм змогу практично пізнавати його культурно-історичний досвід, бути продовжувачем справи батьків і дідів. У дитячому садку рекомендується проводити такі народні свята та обряди відповідно до календарної сезонності: навесні — Великодні свята та різноманітні веснянки (свято першого жайворонка, свято тополі та ін.); влітку — зелені свята, косовиця, Івана Купала, обжинки, Спаса; восени — Покрова; взимку — Калета, Миколая, Різдвяні свята, Стрітення. § 2. Народні свята весняного циклу У давніх слов’ян рік починався навесні, березневе літочислення зберігалося до 1409 р. (За цим літочисленням Нестор-літописець розпочав «Повість временних літ».) У свідомості давнього землероба новий трудовий рік починався з відродження навколишньої природи і з пробудженням матері-землі від зимового сну, з першою оранкою і сівбою 1. Ратай з нетерпінням очікував тієї пори, коли прогляне сонечко, прилетять з вирію птахи, принесуть з собою теплі дні; вийде він у поле землю орати... У деяких українських селах був навіть такий звичай: щоб прискорити прихід весни, випікали з борошна «пташок», підкидали їх угору і співали: Ой вилинь, вилинь, гоголю, Винеси літо з собою, Винеси літо-літечко І зеленеє житечко... Весняні свята та обряди відбувалися з початку березня до кінця червня. Головними тут були зустріч весни, вітання пробудженої природи, звертання до землі, щоб дала добрий урожай. Початку березня чекали з нетерпінням. Справжній прихід весни пов’язували зі святом Явдохи, яке припадає на 14 березня (за старим стилем — на перше). До цього дня випікали обрядове печиво, так звані веснянки. Дівчата і хлопці брали їх у долоні і з простягнутими руками йшли на околицю села, щоб закликати в гості весну-красну. Цей ритуальний хід супроводжувався піснями, поетичними діалогами та обрядовими сценами. В Україні був широко відомий звичай — у березні робили з соломи опудало, що ніби уособлювало собою Зиму, його вдягали у лахміття, вивозили з села, топили в річці або спалювали. Назад в село привозили Весну і Літо. Це означало, що весна остаточно переборює зиму. Для весняного циклу характерні звичаї та обряди, пов’язані з певними змінами в поведінці тварин. Наприклад, першою ознакою приходу весни вважався посвист байбака. Вдосталь виспавшись, тварина, відчувши тепло, вилізає з нірки, стає на задні лапки і, настороживши вуха, піднімає голову й голосно сповіщає про свою появу під сонцем. Люди спеціально ходили в степ, щоб не пропустити голос живого провісника тепла. «Посвистів байбак,— казали в народі,— ховай у затінок сіряк!» Другою ознакою весни був приліт вівсянок — найперших перелітних птахів. З Кононового дня—18 березня—починався весняний сонцеворот, день уже переважував ніч. З цієї нагоди влаштовували цікаві дитячі забави — заклички птахів. Діти юрбами виходили за село, несучи в долонях фігурки випечених з тіста жайворонків та голубків, і голосно декламували: Пташок викликаю З теплого краю. Летіть, соловейки, На нашу земельку! Спішіть, ластівоньки, Пасти корівоньки! Дівчаточка — вороб’ята, Радьмося! Та виходім на травицю — Граймося! Та виходім на травицю — В добрий час. Нема таких співаночок, Як у нас! Якщо хто вперше побачив ластівку, то брав грудочку землі і жбурляв їй услід, примовляючи: «На тобі, ластівко, гніздо, а людям на добро». Астрономічний прихід весни вважався на Олексу (ЗО березня). Цей день в Україні так і називали — теплий Олекса, на якого «щука хвостом лід розбиває», тому навіть у лісових озерах починає скресати крига. В особливій пошані серед пасічників був теплий Олекса. У цей день годилося винести з омшаників вулики й виставити їх на пасіки, щоб комахи зробили перший обліт. Остаточним утвердженням весни вважалося Благовіщення, яке припадає на 7 квітня за новим стилем, а за старим — на 25 березня. З цього дня вже можна було починати ранню оранку. Отже, в українського народу з березнем пов’язано чи не найбільше обрядів весняного циклу. Не останню роль у цьому відігравала й та обставина, що в наших далеких предків це був початок нового року. А тому переважна більшість дійств має давнє, ще язичеське походження. Культом новолітування, що супроводжувалося обрядами, вважалося рівнодення. До речі, сучасна астрономічна весна також настає 21 березня о 6 годині 52 хвилини ранку. Добре відомо, що назва «березень» і похідна «березоль» чи «березіль», на думку багатьох учених пов’язана з давнім промислом — заготівлею березової золи та кори, а також кленового чи березового соку. Молоді пагони дерев сікли на невеликі цурпалки і заливали їх водою. Через два-три тижні таку настоянку можна було пити. Вона вважалася цілющою як для дорослих, так і для дітей. Проте найпопулярнішим був березовий сік. Рідину, заготовлену з дерев, які планувалися під зруб, зливали в діжку, заправляли смаженим ячменем або сухофруктами і тримали в прохолодному місці. Такий напій міг зберігатися протягом трьох — чотирьох місяців, був дуже смачний і корисний. Отже, місяць березень у традиціях і обрядах особливий. Він, як мовиться, й усміхнеться, й заплаче, й ошкіриться крутим норовом. Недарма про його непередбачену поведінку і норовисту вдачу в народі кажуть: «У березня жіночий характер: вночі тріщить, а вдень — плющить». У лісі на галявинах молодь весело зустрічала весну і в останні дні березня поряд з іншими іграми та забавами, хороводами починали заплітати першого «шума» (дерева і кущі вкривалися ніжними бруньками і першими молодими листочками: зеленіли верба, вільха, береза та ін.). Великодня обрядовість має в Україні давні традиції ї різноманітну регіональну специфіку. За тиждень до Великодня в Україні святкують Вербну неділю (пальмову, квітну, цвітоносну, шуткову, Васькову). Це пам’ятна дата в’їзду Ісуса Христа що Єрусалима. Перед тим він відіслав двох учнів до найближчого села, щоб привели осла. Ісус сів на нього й урочисто в’їхав до цього великого міста, а десятки тисяч людей вийшли йому назустріч: одні стелили свій одяг на дорозі, інші ламали пальмові віти й кидали перед Ісусом, а діти співали. На пам’ять про цю знаменну подію у наших храмах освячують вербові гілочки, прикрашені квітами, стрічками, а в південних країнах святять пальмові віти. Є кілька традицій, пов’язаних із Вербною неділею. Так, великими галузками легенько б’ють знайомих, промовляючи: «Баська б’є, а за тиждень паска є», «Верба красна — б’є даремно, верба біла — б’є за діло», «Будьте дужі, як вода, родючі, як земля, веселі, як весна, а красні, як сонце». Інша традиція: після освячення верби кожен член родини повинен з’їсти один вербовий котик, що ніби дасть здоров’я. В деяких регіонах України вербові гілочки використовували згодом для вигону худоби на пасовиська, застосовували як ліки. Останній тиждень перед Великоднем називається білим або чистим. Найважливішим днем цього тижня є Чистий Четвер (Великий четвер, Страсний четвер). Богослужіння Чистого четверга присвячене згадкам про Тайну вечерю, яка, згідно з Євангелієм, була влаштована учнями Христа в домі одного з жителів Єрусалима на честь зустрічі єврейської Пасхи. Тут Ісус передбачає зраду Іуди, відречення Петра і свою мученицьку смерть. Вечеря стала подією, яка послужила основою для встановлення християнською церквою таїнства причастя: «Як вони споживали, Ісус узяв хліб і дав своїм учням і сказав: «Прийміть, споживайте — це Тіло Моє». А взявши чашу, подав їм і сказав: «Пийте з неї, бо це Кров Нового Заповіту, що проливається на відпущення гріхів». За народною традицією вважається, що Чистий четвер — це день весняного очищення. В Україні до цієї дати обов’язково вичищалися оселі, мастилися, розмальовувалися хати та печі. Столи застеляли гарними рушниками, діставали зі скринь найкраще вбрання. У Чистий четвер допомагали митися старим, немічним та хворим. Останні прагнули помитися рано, до сходу сонця, доки ворон діточок не скупав. За народним повір’ям, хто випередить ворона, той обов’язково одужає. По всій Україні побутувало повір’я, що попіл, вибраний з печі у Велику середу, четвер, п’ятницю або суботу, оберігає капусту від шкідників. А якщо такий попіл винести у курник, кажуть, що він впливає на несучість курей. Збіжжя, посіяне у четвер, буде чисте, вільне від бур’янів. Після вечірньої служби в четвер з церкви несли страсні свічки, випалювали ними хрест на дверях, що мало оберігати від нечистої сили. Вогонь очищання був жаданим у кожній оселі. Вважалось, якщо страсної свічки вистачить на 12 разів, тому щаститиме. До того ж вірили, що освячені на Чистий четвер свічки відганяють від оселі грім та блискавку, за що й називали їх громничками або громовицями. І третю назву мав четвер на «білому» тижні — Навський Великдень, бо, за давніми переказами, цього дня навідуються померлі родичі. Подейкували, що можна також побачити відьму за осино- вими ворітьми або осиновою бороною. У Страсну п’ятницю віруючі нічого не їдять до винесення плащаниці з вівтаря. Вважається, що робити в цей день також нічого не можна, за винятком садіння капусти і цибулі та випікання пасок. Все, що стосувалось паски, мало дуже велике значення: крихти не можна було викидати свиням чи курям, лише рогатій худобі; вершечок від паски, висушений і залишений про запас, мав, за повір’ям, лікувальні властивості не лише для людей, а й для худоби. Багато уявлень про паску пов’язували з городніми роботами. Наприклад, коли паску садили в піч, треба було садити в землю цибулю, бо добре вродить. Одну паску тримали на столі цілий тиждень.—до Проводів, «щоб добре родила пшениця і всяка пашниця». Печуть паску з пшеничного борошна на опарі, додаючи молоко, цукор, яйця та різні прянощі — корицю, шафран, ванілін. Хвилюється господиня: чи сходить тісто, чи вдадуться паски? Напалюють піч дровами, які по поліну, протягом Великого Поста, щочетверга скидали на горище. У хаті не можна голосно розмовляти, обговорювати паску. Вчинене в діжі, макітрі або дерев’яних ночвах тісто розкладають у спеціальні форми — пасків- ники. Місять, дають підійти тісту кілька разів і саджають паску у піч з молитвою, щоб діти були такі пишні, як вона. За П’ятницею надходить Великодня субота — день виготовлення крашанок і писанок 74. Про виникнення цієї традиції існує переказ, що Марія Магдалина, якій першій з’явився воскреслий Христос, прилюдно засвідчила на Пасху в римському амфітеатрі про своє християнство, даючи імператорові Тіберію червоне яйце із словами: «Христос Воскрес!». Цей приклад і став основою Великоднього привітання християн. Яйце — загальнолюдський символ життя, весни, сонця. В Україні яйця не лише фарбують (крашанки), а й розписують (писанки). Існує легенда, що коли Ісус Христос ходив з святим Петром по землі проповідувати, якось зупинилися в селі, де жили іудеї. Побачивши Христа, вони почали кидати в нього камінням, грудками землі і як торкався камінь Ісусової одежі, то робилася з нього писанка, а як торкалася грудка, то перетворювалась на крашанку. Святий Петро позбирав все те до кишені, а] пізніше людям роздав. З того часу ніби пішов звичай готувати писанки та крашанки на Великдень. Крашанки красять переважно в червоний колір — колір вогню, життя, крові Спасителя. Для фарбування з давніх часів наш народ використовував рослинні барвники — лушпиння цибулі, кору дуба або молодої яблуні, проліски, бузину. Крім писанок і крашанок у деяких регіонах України виготовляли мальованки, шкробанки, крапанки, з якими пов’язувалось багато вірувань і повір’їв. Наприклад, вважалося, що писанка гасить пожежу, відганяє нечисту силу, зцілює від хвороб. На Великдень і в наступні дні всі вітали одне одного яйцем. Великодні яйця обов’язково приносили на кладовище, таким чином христосуючись з померлими. Для дітей великодні яйця були предметом захоплюючих ігор. Наприклад, відомий звичай качати яйця був пов’язаний з вірою стародавніх слов’ян у демонів. Люди вірили, що, качаючи яйця, можна примусити злого духа танцювати, стрибати, а це спричиняло йому нібито великі страждання. Часто старші діти заздалегідь готували собі мацаки — міцні яйця, які фарбували і на свята використовували для гри навбитки. Той, чиє яйце розіб’ється, мусить віддати його переможцеві. Головне християнське свято Великдень встановлене на згадку Воскресіння Ісуса Христа, яке, згідно з новозавітним переказом, відбулося на третій день після його смерті і в перший день по єврейській пасхальній суботі. За вченням церкви, пасхальний агнець євреїв — прообраз Ісуса Христа, тому у Святому Письмі Ісус Христос і називається Агнцем Божим. За українською традицією Великдень — найвеличніше свято року, тому з ним пов’язано багато народних звичаїв. Старі люди кажуть, що на Великдень як зустрінеш якого чоловіка, хоч і незнайомого, поклонись, привітайся. Гріх не вітатися в цей день навіть з ворогом. У давнину в народі вірили, що якщо на Великдень вийдеш з хати на вулицю, що перше побачиш, тим і займайся — буде вдача. Велику силу в народному уявленні мають слова «Христос Воскрес!». Існує цікава народна легенда, що від дня свого Воскресіння Спаситель посадив у підземелля під тією скалою, де був його гроб, головного сатану ї наказав йому гризти 12 залізних ланцюгів, 12 залізних дверей і 12 залізних замків. Якщо сатана перегризе все це від одного Великодня до другого, буде кінець світу. Сатана спочатку перегриз замки, потім двері і ось-ось мав перегризти останній ланцюг — ще тільки один раз треба було стиснути зуби, А тут як заспівали люди «Христос Воскрес!», так всі замки, двері і ланцюги відразу поновилися, і нечистий мусив гризти все спочатку. А якщо настане такий час, коли люди перестануть співати «Христос Воскрес!», тоді сатана перегризе останній ланцюг і буде кінець світу. На Великдень люди ідуть до церкви. Горять вогнища, що нібито допомагають сонцю розігрівати землю. У гарно прибраній хаті ніхто не спить, мерехтить свічка; всі чекають, коли задзвонять дзвони. Вдома родина, помолившись до образів, пригощається. Починають із свяченого яйця, паски, а потім їдять інші страви. Господар обходить обійстя—дає тваринам покуштувати свяченого. У цей день відпочивать, провідують могили. А молодь, діти збираються біля церкви — Р водять гагілки, веснянки, грають крашанками та писанками в котючки або в навбитки. У великодній понеділок (волочільний) ходять у гості, обмінюються гостинцями. Хрещеники носять хрещеним батькам пироги. Відбуваються поминки на могилах. У народі є повір’я, що в цей день покійники тужать за землею. Великодній понеділок також ще має назву обливальний, бо хлопці обливають дівчат водою, а ті віддаровуються писанками чи крашанками. На третій день Великодня збиралися в корчмах — виряджали свято. У велику середу після обіду хазяйки печуть кукуци — малі хлібини з житньої муки. Того дня ходять малі діти за кукуцами, тому і звуть їх кукуцарі. Стануть вони під хаткою рядком під вікнами й кличуть всі в один голос: «Грійте діда! Дайте хліба! Аби вам овечки, аби вам ягнички, аби вам телички!» Кричать доти, поки хтось не вийде з хати і не дасть кукуци. Через тиждень після Великодня стихав веснянковий спів і наставала провідна неділя, коли (за народним повір’ям) до своїх домовин спускалися душі предків. Як і на Великдень, пекли паски, розмальовували писанки. Усе де несли на могили для спомину рідних. З початку березня і до кінця червня відзначали весняні свята та обряди. Головними тут були зустріч весни-красни, вітання пробудження природи, забезпечення родючості землі. Мали місце спалення зими-Мари, ритуальне обливання водою, розваги юнаків, дівчат. Кульмінацією весняних святочних дій виступали зелені свята, коли зеленню прикрашали помешкання, водили «куща» (вбрану в зелені віти дівчину). Зелений тиждень починається з четверга. В цей день дівчата йдуть на луки, на левади, в ліс і там «завивають» вінки, співаючи: Ой зів’ю вінки та на всі святки, Ой на всі святки, усі празднички. У деяких місцевостях України дівчата ходять по селах з вінками на голові. Вінки в’ють з конвалії, незабудки, василька, чебреця, вплітають і полин. Ставлять стіл під березою, а на стіл частування, й обов’язково яєшня. У деяких селах, переважно в східних районах України, зберігається звичай завивати берізку. В четвер із самого ранку дівчата печуть пироги, різні солодощі, готують яєшню. В полудень починається головна дія. Подвір’я, куди зійшлися дівчата, чисто виметене. Посеред двору стоїть зрубана молода деревина, а під нею — горщик із водою. Дівчата ходять по двору або сидять на лавах, на призьбі... Кілька хлопців тримають у руках заготовлену їжу, інші — відра з пивом на палицях. Одна] з дівчат відділяється від гурту, підходить до дерева і перекидає горщик з водою, а потім бере дерево в руки й заспівує пісню... Всі інші підтримують її у співі. Ворота відчиняються, і весь гурт, оточивши дівчину з деревом, рухається по вулиці, прямуючи до лісу. В лісі розстеляють обрус, ставлять їжу і пиво, сідають навколо І починають пригощатись. Після пригощання дівчата розходяться по лісу й вибирають одну з берізок для завивання на ній вінків. Якщо дівчат багато, вибирають кілька берізок для завивання. Берізку вибирають такої висоти, щоб можна було дістати гілля, стоячи під деревом. Розділившись по двоє, кожна; пара кумується: подає через вінок жовту крашанку. Після цього приступають до вибору старшої куми: скручують хустки, кидають їх угору, і чия хустка підлетить вище, та з дівчат і буде старшою кумою. Після завивання вінків дівчата повертаються до села. В неділю, в день Трійці, дівчата йдуть у той самий ліс, де завивали вінки, щоб тепер розвивати їх. Кожна пара оглядає свій вінок: зів’яв чи ні. По цьому визначають своє щастя чи нещастя. На Харківщині та Полтавщині в зелений тиждень дівчата водили колись «тополю». Для цього вони з-поміж себе вибирали найвищу дівчину, яка й повинна зображати тополю. Дівчина піднімала руки догори, з’єднувала їх над головою, на руки їй одягали намисто, стрічки, барвисті хустки; все це було так рясно поначеплювано, що з-під тих оздоб голови майже не було видно. Груди і стан теж пов’язувалися різнобарвними хустками. Та не завжди «тополя» мала зв’язані руки, не завжди підіймала їх над головою. Частіше біля плечей прикріплювали дві палички, а над головою їх зв’язували під гострим кутом, і вже на ці палички чіпляли барвисті оздоби. Вбравши «тополю», дівчата водили її не тільки по селу, а й по полях, де на той час колосяться жита. Зустрівши людей, «тополя» їм низько вклонялася, а господарі частували дівчат і давали подарунки «тополі» на стрічки. Водячи «тополю», дівчата співали: Стояла тополя Край чистого поля. Стій, тополенько, Не розвивайсь, Буйному вітроньку Не піддавайсь... У суботу перед зеленими святами (Трійцею) гілки тополі разом з гілками інших дерев втикали у ворота, щоб відігнати нечисту силу. В тій хаті, де народилася дівчинка, на видному місці біля обійстя садили маленьку тополю. Існувало й повір’я: якщо дитина горбата, треба стати під тополею, міцно обняти її і вона «забере» горб. Серед рослинного світу тополя — найвиразніший жіночий символ. Порівнюючи з гінким деревом вроду і ставність дівчини, у народі кажуть: «Струнка, як тополя», «Тонка, як тополя». Поширеною була й гра «Щітка», учасниками якої були як дівчата, так і хлопці. У цій грі учасники, беручись за руки, утворюють довгий ланцюг, що замикається у коло. Посередині опиняється дівчина, яка була з краю. Вона співає: Щітка маленька, Де твоя ненька? На маківці сиділа, Дрібен мачок дзьобала: Дзьоб, дзьоб, дзьобанець, Ходи, дівко, у танець, А за нею молодець. Не йди, дівко, у танець — Лихо буде під кінець. Потім у коло стає хлопець, між ним і дівчиною зав’язується розмова: - «Горю, горю, пень!» — - «Чого гориш?» - «Щітки, гребінки, красної дівки!» - «Якої?» - «Тебе молодої!» Дівчина тікає з кола, а хлопець кидається її ловити. Спіймає — знову веде в коло, де вони танцюють разом. Якщо не дожене, стоїть у колі один. |