Етнопедагогіка XX ст. 45 Розділ III 50
![]()
|
§ 3. Ознайомлення дітей старшої групи з рідним краєм У старшій групі продовжується ознайомлення дітей з рідним краєм. Диференціації понять «рідна земля», «батьківщина», «рідний край», знаходженню відмінних рис та схожості сприяють спостереження на прогулянках та екскурсіях. Кожне поняття вихователь повинен мотивувати, адже саме від цього залежить якість і конкретність поставлених завдань. Спостерігаючи, вихователь звертає увагу на яскраві і динамічні об’єкти (будуються будинок, школа, дитячий садок, хто будує, як зводяться стіни і т. ін.). Увага на шостому році життя характеризується довільністю, тому вихователь може попередньо ставити перед дітьми завдання: звернути увагу на те, що нового з’явилося на твоїй вулиці, майдані? В нашому селі, місті? Логіка спостережень кожного разу буде залежати від мети і тих завдань, які конкретно намітив собі педагог, від рівня обізнаності з місцевістю. Так, ознайомлюючи з містом, вихователь називає, на березі якої річки воно розташоване, а спостереженню за нею відводить окреме заняття у формі краєзнавчої комплексної екскурсії. Наприклад, заняття на тему: «Річка, на березі якої ми живемо». Завдання: Закріпити та систематизувати знання дітей про річку Дністер; про використання й значення її вод для людей, про її охорону. Матеріал для вихователя на занятті: карта річки Дністра. Хід заняття: Дністер — третя за величиною річка України. Бере свій початок на Львівщині в с. Вовчому як струмок шириною до 1 м. Поступово струмок стає ширшим. (Показ картинки.) Річка звивиста, вода в ній каламутна, тече швидко. Дністер — гірська річка. В ній водяться форель, голавль, карась. (Ілюстрації.) Притоки Дністра — малі гірські річки. Дністер впадає в Чорне море. Великі кораблі по річці не плавають — вона неглибока. Вихователь розповідає про Дністер, використовуючи альбом «Річка, що тече через наше місто». У розповідях описує рослинний і тваринний світ, особливості берегів річки. Бесіда про охорону Дністра. Пояснення, як і чому потрібно оберігати Дністер, як люди використовують його води. У вечірні години організовують «Вечір загадок» про воду, річку, водяних рослин і тварин та розгляд ілюстрацій в альбомі «Річки України». Тема: «Ознайомлення з річкою Сіверський Донець» Завдання: Познайомити дітей із Сіверським Дінцем, рослинним і тваринним світом річки, зовнішнім виглядом її берегів, течією; розташуванням її на карті України. Закріпити знання про річки України. Виховувати зацікавленість та інтерес до природи рідного краю. Матеріал для вихователя: альбом і карта із зображенням Сіверського Дінця. Хід заняття: Сіверський Донець — це притока Дону, починається в Бєлгородській області. До цієї річки впадає 58 малих річок. Сіверський Донець — звивиста річка, по ній не плавають кораблі, вона неглибока. На Сіверському Дінці багата рослинність: рогіз, очерет, латаття біле і жовте. В річці багато різної риби: лящ, щука, головань. Люди виловлюють рибу. Весною ловля заборонена — риба йде на нерест і є загроза винищення цінних порід. Розповідь вихователя про рибу, загадування загадок про воду, річки, риб. Запитання: Чим відрізняється карась від білого амура? Короп звичайний — від щуки? Який вид риб не можна виловлювати і чому? Чим не схожі Дністер і Сіверський Донець? А чим вони схожі? Бесіда про риб. Розповідь про зимівлю риб, водяних рослин і тварин (земноводних, членистоногих) Під товстою кригою живуть риби; деякі з них взимку не засипають, люди піклуються про них — прорубують ополонки. Які казки знають діти про ловлю риб, що живуть у ставку? Цікаві бувальщини, пісні за темою «Ой на ставку, на ставочку...». Під час цільової прогулянки доцільно провести спостереження на т е м у «Як живе ставок?» 103. Завдання: Закріпити знання про водяні рослини і риб, які живуть у ставку, їх пристосування до умов життя, зовнішній вигляд, чим живляться? Пояснити термін «водойма», назви рослин і тварин. Виховувати любов до рідного краю, посилювати інтерес до пізнання природи. Запитання: Чим відрізняється ставок від річки? Які рослини ви бачили у ставку? Чим вони відрізняються від річкових? Хто живиться ними? Яких ви знаєте тварин, що живуть у ставку? Пояснити назву «ставковик». Якої шкоди завдає жук-плавунець? Як відрізнити котушку від п’ятивушника, ставковика великого, малого? Чим живиться котушка? Чим живиться ставковик? Як риби живуть у ставку штучному (природному)? Як доглядають люди за рибою? Чим її годують? Чому риба під загрозою винищення у ставку? Що люди роблять узимку для риби, коли ставок покривається кригою? Що ви ще бачили на ставку цікавого? Ставок, озеро як модель закритої водойми дає можливість очевидного пояснення дітям тих суттєвих відмінностей, які є між річкою і морем. Демонструючи на карті або на глобусі моря України, педагог у підготовчій групі формує уявлення про Чорне й Азовське моря як водойми та їх особливості. Високий пізнавальний рівень педагог забезпечить тоді, коли під час екскурсії буде активно використовувати прийом порівняння. Вихователь скеровує увагу дітей на виділення найсуттєвіших ознак рослин і тварин водойми, на пошуки залежності цих ознак від швидкості течії, глибини річки, чистоти і температури води. При цьому підтримує позитивні емоції і переживання дітей, використовує для читання твори фольклору та авторські, загадки, прислів’я, приказки, прикмети. Для кращого розуміння дітьми таких визначень, як лівий берег, правий берег, русло, течія, можна використовувати різні оповідання, наприклад: І. Сенченка «Вимок, викис, виліз, висох...», «На річці Ужолоччя», В. Б. Лизниця «Лопотиха», В. Сухомлинського «Як ріка розгнівалась на дощик». На екскурсіях вихователь дає дітям можливість самостійно уважно все розглянути, одержати певні враження про навколишнє, зорієнтуватись у ньому. Під час спостереження послідовно ставить запитання різного характеру (репродуктивного, пошукового або узагальнюючого). Новим для дітей старшої групи є поняття «країна»,. «Україна», «республіка», «держава», «столиця». На шостому році життя діти повинні добре орієнтуватися в тому, що більше — місто чи село; що велике місто має центральну частину і райони (мікрорайони); що найбільше місто — столиця — менше, ніж держава (республіка); що кожна держава має свою назву, наша держава — Україна. Вихователь повідомляє дітям, громадянами якої держави вони є. Розповідає також про те, яка багата наша країна на корисні копалини, яка багатонаціональна за складом; називає найбільші міста, річки, гори тощо. Провідний метод — бесіда із залученням допоміжних методів і прийомів. Бесіду вихователь спрямовує на розуміння зв’язків між окремими явищами (велика територія держави — багато міст і сіл і т. ін.). Постановка запитань і репродуктивних завдань сприяє пригадуванню дітьми цікавих фактів, прикладів подій, з якими вони добре знайомі із середньої групи. Діти аналізують різноманітну природу України, вихователь підводить їх до розуміння відомостей про відмінності кліматичних умов та залежності від них особливостей тваринного і рослинного світу. Під час бесіди використовуються літературні джерела, різні картини, наочні посібники, ілюстрації, ТЗН, запитання констатуючого і проблемного характеру. Розпочати бесіду можна з читання вірша Я. Полтави «Наша Батьківщина» (вихователькою або трьома дітьми) . Складовою частиною бесіди є повідомлення назв най» більших міст України. Діти повинні запам’ятати їх, співвідносити з ними основні події та явища. Протягом року плануються два-три заняття, присвячені цій темі. їх основна мета — підтримати і зміцнити інтерес дітей до ознайомлення із столицею України, визначними місцями міста, працею, побутом і відпочинком його мешканців. При наявності у дітей досить узагальнених знань вихователь під час заключної бесіди підводить дітей до поняття «столиця» — найголовніше місто держави. Вихователь розповідає дітям про історію Києва, основні пам’ятки культури та архітектури міста, його видатних людей. Загальний вигляд краєвидів міста діти пам’ятають із занять у попередній групі, а от про історичні події, пов’язані із заснуванням Києва і його сьогоднішнім днем, вихователь розповідає дітям. У зміст заняття можна включити пояснення того факту, що Київ не випадково збудували на березі річки, яку називають Дніпро-Славутич. Доречно використати фрагменти розповіді про заснування Києва, яку вихователь знайде в «Повісті минулих літ», у творах А. Лотоцького «Історія України», «Княжа слава». Імена братів Кия, Ще- ка, Хорива і сестри Либеді полегшують значною мірою пояснення назви міста та його визначних місць сьогодні. Вихователь знайомить дітей з найбільшою і найкрасивішою вулицею столиці — Хрещатиком і пояснює його назву. На місці вулиці багато років тому простягався яр, який називали Хрещатим. Від назви цього яру центральну вулицю міста з давніх-давен називають Хрещатиком. Добре, якщо вихователь на цьому занятті доступно, в лаконічній формі розповість дітям про те, що впродовж віків переживав Київ та його мешканці. Сьогодні столиця славиться багатьма пам’ятниками, але особливо виділяються серед них Софійський собор, Києво-Печерська лавра. На занятті вихователь може використати розповідь за оповіданнями І. Франка «Наші предки», Ю. Кругляка «Три брати» та ін. Пам’ятки історії, культури та архітектури, якими багатий Київ і його околиці, потребують спеціального заняття. Для цього використовуються найрізноманітніші засоби: фотомонтажі, ілюстрації, картини, ТЗН, літературні джерела. З їх допомогою розв’язують на цьому занятті різні завдання, та найважливіше серед них — сформувати у дітей наочні образи тих пам’яток, які вони можуть безпосередньо сприймати, уточнити, збагнути й скоригувати уявлення про них. Доповнити ці враження вихователь зможе з допомогою творів І. Франка, В. Симоненка, Ю. Шкрумеляка, Ю. Кругляка. Головним у формуванні системи уявлень про Україну та її столицю є знання про історичне минуле нашої держави. Особливості ознайомлення дітей дошкільного віку з історією України спеціально не досліджувались. Однак психолого-педагогічні пошуки науковців свідчать, що в старшому дошкільному віці виникають реальні можливості для опосередкованого засвоєння дітьми знань, які виходять за межі їхнього життєвого досвіду і безпосереднього сприймання, а також є віддаленими у часі Це створює сприятливі умови для ознайомлення дітей з історією рідного краю, з багатонаціональним складом його народу, розселенням різних етнічних груп по всій території країни, специфікою їхніх праці та побуту, особливостями мови і культури. У старшій групі вихователь упродовж трьох-чотирьох занять на матеріалі найпоширенішої етнічної групи (залежно від специфіки району та дошкільного закладу) знайомить дітей з багатонаціональним складом населення України. Наприклад, перше заняття можна розпочати з розповіді вихователя за змістом оповідання І. Франка «Наші предки» або вірша В. Терен «Не забудь». Далі педагог проводить бесіду про етнічні групи, які поширені в рідному краї, як-от у Прикарпатті: бойки, лемки, гуцули. На кожному занятті розповідає про особливості їхньої мови, праці, культури, побуту, звичаїв і традицій, видатних людей, народних умільців. Так, діти дізнаються про найвідомішого національного героя Олексу Довбуша, видатних письменників Ю. Федьковича, В. Стефаника, Н. Кобринську, Марка Черемшину, талановитих різьбярів братів Юрія та Івана Шкрібляків, народного художника В. Касіяна та ін. Розповідь про побут, народні звичаї і традиції є продовженням розмови про видатних людей. її варто провести як екскурсію по місцевому краєзнавчому музею, а завершити цю розповідь читанням окремих творів із спадщини поетів краю, скажімо М. Підгірянки. Для бесід з дітьми вихователь використовує екскурсії, цільові прогулянки, запрошення гостей — поважних громадян краю, цікавих для дітей своєю біографією і трудовою діяльністю. На наступному занятті вихователь продовжує ознайомлення з національними особливостями українського народу Його мета — познайомити дітей з народними ремеслами, особливостями національних страв тощо. Дітей старшого дошкільного віку доцільно познайомити з корисними копалинами рідного краю. Початок навчання вихователь планує в ранкові години. На першій прогулянці він проводить бесіду з дітьми про ті об’єкти природи, які вони вже добре знають, але ще не називають як корисні копалини (пісок, глина, крейда, камінь, мінеральна вода, сіль, сірка). Кожний матеріал уявляється дітям через призму конкретно-прикладного значення: піском граються, посипають доріжки; крейдою малюють; сіль вживають у їжу тощо. В розмові з дітьми вихователь повідомляє про те, що всі ті речовини, які є на поверхні землі, корисні і потрібні людям. Пропонує їх ще раз розглянути, пояснює назву (копалини — від слова копають). Обов’язково слід говорити про те, що більшість із них лежить на поверхні — це земні багатства. Частина копалин залягає глибоко під землею, їх добувають спеціальними комбайнами, будують для цього шахти, це — підземні багатства. Україна дуже багата на корисні копалини. У другу половину дня вихователь планує роботу з натуральними зразками та наочно-ілюстративним матеріалом, де пояснює конкретні назви корисних копалин, їх використання в народному господарстві та в побуті. Наводить приклади того, як використовуються вугілля, нафта, газ, торф, мінеральна вода тощо. Під час розгляду зразків та ілюстрацій варто виділяти ті якості, властивості та ознаки корисних копалин, які допомагають дітям встановлювати зв’язки між зображеним на картинці і присутнім у реальному житті: вугіллям палять у печі, зігрівають житло та ін.; газом користуються в побуті — готують їжу; торфом удобрюють грунт на городі, в горщиках з кімнатними рослинами і т. ін. У разі необхідності вихователь пояснює дітям, наприклад, чим корисна нафта — з неї виробляють пальне для літаків, автомобілів, тракторів і т. д. Важливо доповнювати розповіді або судження дітей, викликати живий інтерес їх, формувати дитячу спостережливість, допитливість. Посилювати інтерес до ознайомлення з корисними копалинами потрібно й тоді, коли діти їдять: вода і сіль — підземні багатства України, без них неможливе наше життя. Доречно пригадати водяні рослини, значення води в житті людини, в житті рослин і тварин. Від чого залежить смак чаю, супу, компоту? Корисні копалини супроводжують нас на кожному кроці, отже, їх необхідно оберігати й економно використовувати. Розкриття цієї теми передбачає використання технічних засобів навчання — діафільмів «Про воду, пісок, глину», «Про пісок», «Ще раз про глину», «Звідкіля дощ прийшов», «Чорне золото», «Цілющі джерела» та багато інших, які мають бути у фільмотеці дошкільного закладу. Один-два рази у квартал вихователь планує цільову прогулянку або екскурсію до кар’єрів, в яких видобувають корисні копалини. Екскурсію необхідно планувати як комплексну. Дидактична основа екскурсій — спостереження за видобуванням корисних копалин. Вона також урізноманітнює, конкретизує уявлення дітей про особливості праці дорослих краю. Наводимо опис заняття такого типу. Тема: Бесіда про корисні копалини. Завдання: Дати дітям уявлення про те, що наша держава багата не тільки тим, що на поверхні, а й тим,, що залягає в її надрах. Ознайомити із зовнішнім виглядом корисних копалин, способом їх використання. Виховувати інтерес до навколишнього, бажання його пізнавати. Матеріали: зразки корисних копалин, продукти і вироби з них, картини та ілюстрації. План-конспект: Розгляд зразків корисних копалин та продуктів і виробів з них, які лежать на столах у груповій кімнаті (корисні копалини: пісок, глина, кам’яне вугілля, мінеральна вода). З’ясування змісту уявлень про них у дітей. Розповідь вихователя про вироби з глини. Опис виробів, характерних для даного регіону. Розповідь вихователя про кам’яне вугілля, його використання в побуті і в промисловості. Розповідь вихователя про нафту та вироби з неї. Розгляд зразків: дитячий одяг, взуття, побутові речі тощо. Прислів’я «Без солі, без хліба немає обіду». Розповідь вихователя про сіль як корисну копалину. Бесіда з дітьми про її використання. Розповідь вихователя про мінеральні води рідного краю, України взагалі; дітей пригощають цілющою водою. Одночасно вихователь планує закріплення знань дітей про корисні копалини на заняттях з інших розділів програми, які стимулюють відповідні уявлення і знання дітей, зміцнюють інтерес. Наприклад, на заняттях із зображальної діяльності уважно розглядають традиційний одяг; з чого він виготовлений, його оздоблення у народів різних етнічних груп побутовий і святковий посуд, із чого він зроблений (глина, скло, дерево), його художні особливості. На заняттях з ознайомлення з природою діти дізнаються про рослини-обереги, традиційні професії, пов’язані з рослинами і тваринами. На музичних заняттях вихователь планує поглиблене ознайомлення з піснею та дитячим ігровим фольклором певної етнічної групи. Так, у грі «Мандрівка по Дніпру» можна успішно застосовувати ліплення, малювання, будівельні ігри, пісенно-музичну творчість тощо. У такій грі відбувається ознайомлення з рідною країною, закріплення вже наявних знань про неї. У забавах «Косівський ярмарок» вихователь поєднує народні ремесла (ткацтво, гончарство, різьблення по дереву), музично-пісенне мистецтво (коломийки, жартівливі гуцульські пісні, танці), роботу з усною народною творчістю (загадки, приказки та прислів’я) тощо. § 4. Ознайомлення дітей з рідним краєм у підготовчій групі У підготовчій до школи групі ознайомлення дітей з рідним краєм набуває особливого змісту і варіантності. Краєзнавчі уявлення наповнюються не лише природничим аспектом, а й історичним та географічним, що має надзвичайно важливе значення як для розумового, так і для морального виховання. Ознайомлення дітей з рідним містом (селом) педагог значно розширює, збільшуючи не лише обсяг інформації, а й її тематичну спрямованість. Наприклад, ознайомлення з містом або селом слід розпочати з пояснення назви (етимології слова) і тих символічних знаків, які історично в ній закладені. Так, обов’язковими атрибутами міста як населеного пункту в традиціях минулого були герб і прапор. Кожен з них мав своє глибоко символічне і традиційне значення. Дітей слід ознайомити з гербом міста. Ознайомлюючи з вулицями і майданами населеного пункту, вихователь поглиблює уявлення дітей про людей, чиїми іменами вони названі. Обов’язковими атрибутами вулиць і майданів є пам’ятники, барельєфи, меморіальні комплекси, дошки. Якщо в старшій групі вихователь лише називає прізвища, то в підготовчій діти вже дізнаються від педагога про заслуги відомих людей у такому обсязі, щоб зрозуміти, чим вони видатні перед народом і країною. Наприклад, розповідь про місто Львів: «Ця тиха зелена вулиця [Вовчаницька] пам’ятає часи князя Олега, Через неї проходила дорога, що з’єднувала Львів з Києвом та Москвою. Пізніше дорогу забули. Район цей довго не заселявся, губився в густих лісах. Про тодішній характер місцевості свідчить назва гори, попід якою проходить вулиця,— Вовча. Якщо уважно придивитися до траси вулиці, то легко помітити, що це траса на схилі гори. Гора захищає її від холодних північних вітрів; водночас південні схили, що виходять до вулиці, щедро відкриті сонцю. Львів’яни використали цю особливість рельєфу, висадивши тут виноградники». Робота вихователя над цією темою передбачає проведення з дітьми цільових прогулянок, екскурсій, зустрічей і бесід з кращими людьми краю, розгляд наочних ілюстрацій. Діти сьомого року життя повинні добре диференціювати поняття «місто», «село», «держава», «республіка», знати назву столиці, її своєрідність, історичне минуле України. Упродовж теми «Рідний край» слід формувати у дітей сьомого року життя історичні уявлення про Україну, основні віхи її становлення як держави, про національних героїв українського народу — борців за його визволення і незалежність. Педагог планує читання і розповіді дітям на тему «Початки української держави» і «Богатирі стародавньої України». Мета цієї роботи полягає в тому, щоб допомогти дошкільникам чітко диференціювати Київську Русь як історичний період у становленні Української держави на літературному та наочно-ілюстративному матеріалі; пояснити дітям ті зв’язки, які існують між історичними подіями минулого і сьогодення через ознайомлення з пам’ятками культури та архітектури (Софійський собор, Золоті ворота, Києво-Печерська лавра, пам’ятник Володимиру Великому, Михайлівський Золотоверхий собор; назви сучасних міст на честь князів). Розв’язуючи ці завдання, педагог використовує твори дитячої літератури. Чільне місце посідають твори А. Лотоцького «Княжа слава», «Володимир Великий», «Історія України», «На світанку», «Легендарні оповідання про початки Києва», «Княжна галиця», «Легендарне оповідання про початки Галича». Саме тут вихователь знайде захоплюючу і доступну дітям інформацію. А. Лотецький так подає життєписи князів і переплітає історичні факти з легендами, що «малі історики» слухають їх з неослабленим інтересом, а завдання вихователя полягає в том}/, щоб уміло дібрати доступний дітям матеріал, орієнтуючись на ці інтереси, на обсяг попередньо набутих знань. Так, читаючи твори в обсязі теми «Початки Української держави», варто пригадати дітям, що запам’яталось їм про трьох братів і сестру і з чиїми іменами пов’язане заснування Києва. Чому саме так називається столиця України? Кілька запитань про пам’ятні місця столиці і її сьогодення підготують дітей до дальшої розповіді про Кия, Щека, Хорива, Либідь. У підготовчій групі вихователь пояснює дітям назви тих історичних пам’яток, які засвідчують сьогодні пошану і пам’ять про засновників столиці (річка Либідь, гори Декавиця, Хоревиця). А в оповіданнях «Нові прихідці» та «Дивна данина»104 подано не тільки історичні аспекти. Розповідаючи про богатирів стародавньої України, педагог паралельно конкретизує уявлення про відомих князів, чиї імена в історичних оповіданнях нероздільні з історією України. Наприклад, слухаючи розповідь про богатиря Добриню, діти більше дізнаються про князя Володимира Великого, його просвітницьку і виховну діяльність, про князя, якого в народі називали Красне Сонечко за те, що він хотів миру і добра людям, дбав про їхнє майбутнє105. Великою славою овіяне в історії України ім’я князя Ярослава, якого в народі називали Мудрим. Для того щоб пояснити народне ім’я князя, вихователька читає і розповідає про його великі справи, як-от вимогу посилати на навчання до школи всіх дітей, щоб росли розумними, видавати книжки і навчити всіх читати, будувати церкви 3. Читаючи про княжича Данилка, вихователь особливо виділяє ті фрагменти з оповідання, з яких діти дізнаються про нього як учня, сина, товариша, брата; про історичні подвиги князя Данила, вшанування його пам’яті сьогодні в тих містах, які він збудував (Холм— нині місто в Польщі, Львів — одне з найбільших міст України, Галич—• культурно-просвітницький центр княжої пори в західних землях), в багатьох населених пунктах, які пов’язані з його іменем. Княжа доба в історії України описана образною мовою. Така своєрідність історичного оповідання А. Л. Лотоцького пояснюється тим, що цей період в історії нашої держави межує з дохристиянським, язичницьким. Тому своєрідність мови полягає у власних назвах, якими відрізняється дохристиянська культура від культури наступних століть. Виховуючи справжніх патріотів України,. А. Лотоцький давав у своїх оповіданнях глибокі і всебічні знання, з особливою вимогливістю підходив до оволодіння дітьми рідною мовою. Ще у 1936 р. у співавторстві з Н. Угри-Безгрішним він видав спеціально з цією метою «Коротку граматику української літературної мови». А, Лотоцький неодноразово зазначав, що незнання літературної мови свідчить про нестачу освіти і національного виховання. Тому в кожному історичному оповіданні автор подає тлумачний словник, який би допоміг дитині краще зрозуміти і засвоїти текст. Отже, готуючись до роботи з дітьми над текстами оповідань або їх фрагментами, вихователь забезпечує не лише розуміння відповідних назв, імен. Необхідно значну увагу приділити аналізу етимології фраз на доступних прикладах, чим підготувати дітей до кращого сприймання знань з краєзнавства, природи рідного краю, народних ремесел та усної народної творчості. Через усі календарно-обрядові свята весняно-літнього циклу проходять традиційні імена українських дівчат, які своїм походженням сягають у прадавню історію ще язичницької епохи: Росава, Любава, Забава — улюблені героїні купальської обрядовості; Калинка — персонаж у більшості творів дитячого ігрового фольклору; Мирослава, Святослава, Ярослава — дівчатка із сюжетів дитячих історичних оповідань. Такі імена зустрічаються і сьогодні, і педагогу важливо відмітити це. Окрему групу слів становлять назви одягу, речей побуту і повсякденного вжитку, які мають давнє походження і сьогодні називаються дещо по-іншому згідно з нормами сучасної української літературної мови. Це такі слова, як колісниця, кирея, паволока. Спеціальні пояснення значення цих слів полегшують розуміння і сприймання творів під час домашнього читання, перегляду кінофільмів на історичну тематику, пригадування, як бабусі і дідусі сьогодні називають аналогічні речі вжитку. Пояснити це необхідно на конкретних прикладах. Особливо слід виділити в роботі з дітьми ті слова, які означають власні географічні назви і поняття краєзнавчого змісту і мають давнє походження. Це назви річок, гір, морів, міст, сіл тощо. Так, з річками Дніпром, Дністром, Сяном, Бугом, з Чорним і Азовським морями, Карпатськими горами пов’язано більшість сюжетів історичних оповідань. Єдність краєзнавчого (назви рослин, тварин) з географічним положенням полегшує сприймання історичного. У такій єдності простежується і зворотний зв’язок, тому роботу слід планувати комплексно. Педагог повинен пам’ятати, що дітям старшого дошкільного віку важко дається засвоєння абстрактних понять, прямого і переносного значення окремих слів, фраз. Тому слід щоденно збагачувати життєвий досвід дітей через безпосередні спостереження, розгляд наочності. У підготовчій групі вихователь продовжує роботу над темою «Київ — столиця України». Дальшої конкретизації потребують попередньо набуті уявлення, а їх розширення і поглиблення йде шляхом ознайомлення з назвами вулиць, майданів, пам’ятками архітектури, історичними місцями, працею людей сьогодні, їх оточенням. Так, цільові прогулянки та екскурсії (у столиці), роботу з ТЗН та іншими наочно-ілюстративними матеріалами вихователь спрямовує на аналіз архітектурного оздоблення споруд столиці, її національну традиційність і сучасну інтерпретацію. Сучасне українське будівництво, ввібравши цілий ряд традиційних ознак, збагатилося досвідом професійної стилізованої архітектури. Однак у спорудах минулого і сучасного вихователь виявляє з дітьми деякі елементи зональної варіантності, конструктивних та декоративно- художніх прийомів оформлення, різноманітних планів і конструкцій будівель. Розвиток новітньої житлової архітектури характеризується дедалі більшим взаємозв’язком традиційного і професійного, народностилізованого напряму архітектурного модерну, і діти можуть це спостерігати під час прогулянок, розгляду наочних матеріалів. Традиційні елементи органічно входять в інтер’єр житлових і громадських споруд, в монументально-пластичні прийоми їх зовнішнього оформлення. На це звертається увага дітей під час малювання, аплікації, конструювання. Завдання вихователя полягає в тому, щоб показати дитині красу і велич столиці, виявити традиції у назвах її вулиць, розповісти про їх історичне минуле і сьогодення. Після цього педагог називає найвизначніші споруди (з точки зору їх архітектурної цінності та призначення), історію їх спорудження. В обсязі цієї розмови діти ще раз звертаються до княжої доби в історії України, пізніших її часів. Одночасно з наочно-ілюстративним матеріалом вихователь планує використання творів дитячої літератури та народної творчості. У підготовчій групі дітям читають і розповідають легенди про Київ, про назви окремих його вулиць і майданів, про київські каштани. Розповідаючи про київські пам’ятки історії і культури, використовують поезії «Майдан Софії», «Три брати» Ю. Кругляка, «Київщина» Р. Завадович, «Серце України» І. Савицької та ін. Підсумком роботи є заняття за аналогічною темою, в якій узагальнюють сформовані уявлення про те, що Київ — столиця України, найбільше місто держави, воно має давню історію, багато історичних пам’яток. Дітей знайомлять з працею жителів столиці, їхніми трудовими здобутками, відпочинком. З попередньої роботи діти вже знають, що водні засоби пересування в Україні мали значне поширення. Українські човни і плоти, барки і баркаси, шаланди, трембаки та інші мають місце у творах з історичної тематики, і вихователь вже неодноразово пояснював призначення їх. Розповідаючи про працю киян сьогодні, педагог може згадати про великий міст-красень ім. Є. О. Патона. Ця споруда добре всім відома. Далі вихователь може повести розмову про перший пароплав, як його використовували, які пристані є сьогодні на Дніпрі, про працю річковиків. Від розмови про річкові пристані варто перейти до великих міст-портів України, з якими Київ сполучений,— це Одеса, Миколаїв, Херсон та ін. За аналогією можна ознайомити дітей з працею людей на залізниці, міському транспорті. Роботу за цією темою доцільно планувати у формі цільових прогулянок, екскурсій, використовуючи весь ілюстративний матеріал: картини, фотографії, діапозитиви тощо. Певне використання в обсязі даної теми мають різні жанри зображального мистецтва — графіка, акварель. Наступна тематика — формування уявлень про великі міста України. Часткові уявлення у дітей збереглися із занять у попередній групі, а в підготовчій увагу дітей слід звернути на те, у чому своєрідність і неповторність цих міст. Ознайомлення з великими містами — обласними центрами України — закладає елементарні основи поняття про територіально-адміністративний поділ держави, про зв’язки, які існують між містами (наприклад, транспортні, культурні). З формуванням елементарних географічних уявлень вихователь пов’язує краєзнавчий зміст і готує дітей до подальшої роботи над темою «Населення України». Цікавою і змістовною може бути робота вихователя, якщо її розпочати читанням вірша М. Хоросницької «Мрії». Творчість вихователя полягає в тому, щоб вдало дібрати теми для цільових прогулянок та екскурсій, щоб сформувати уявлення про зв’язки між великими містами (залізниця, автотранспорт, аерофлот, річковий і морський транспорт). У бесіді діти дізнаються про сучасний територіально-адміністративний поділ держави (з цією метою вихователь використовує карту, макет, ілюстрації), посилається на життєвий досвід дітей. Як і кожна держава, Україна поділена на адміністративні частини, які називаються областями. Кожна область поділена на менші одиниці — райони. Область має, в свою чергу, головне місто. Від назви обласного міста походить назва області, за винятком Волинської (Луцьк), Закарпатської (Ужгород). Розповідаючи про Львів (інші міста України), вихователь показує на карті, макеті або глобусі, де воно розташоване: на берегах яких річок (морів), біля підніжжя яких гір (на яких рівнинах) України. У зв’язку з цією роботою глибшими й усвідомленішими стають уявлення про особливості клімату, а звідси — про специфіку праці дорослих, видатних людей краю; про корисні копалини. Паралельно зі Львовом вихователь називає ще два-три міста з найближчого оточення, назви яких дітям уже добре відомі. Одночасно з цією роботою вихователь планує цілий комплекс заходів щодо зображальної діяльності, пісенно-музичної і ритмічної творчості, роботи з творами фольклору. У темі «Великі міста України» вихователь має можливість повернутися до розмови про населений пункт за місцем проживання дітей, враховуючи попередні уявлення, поглибити і конкретизувати їх у новому обсязі. Використовуючи різноманітні засоби, вихователь знайомить дітей з різними регіонами України і проводить три-чотири заняття орієнтовно з таких тем: «Краса України — Поділля», «Верховино, рідний краю», «Чорне золото України», «Пливе Дніпро до моря синього». В обсязі кожної теми вихователь звертається до аналізу географічних особливостей краю, характеристики рельєфу, деяких історичних відомостей. ІДі знання формують у дітей чіткіші уявлення про етнічну карту України, різноманітність національностей у її складі. Засвоєння регіональних уявлень з попередніх тем дозволяють педагогу значно конкретизувати і поглибити, урізноманітнити знання з теми «Моя Батьківщина — Україна». Тематично вона різнопланова і передбачає роботу з дітьми в кількох найбільш об’ємних напрямах. Оскільки основою соціально-економічного та культурного розвитку України є її географічне положення і природні багатства, то ця тема передує іншим. Розпочати поглиблену роботу над темою слід з історичного оповідання А. Лотоцького «Початки Української держави» Можна також прочитати вірш В. Терен «Не забудь». Сьогоднішній день України — її державність та незалежність. Отже, тема для розмови з дітьми — прапор, герб, державний гімн України. Перед тим як подати ці відомості, педагог підсумовує все, що знають діти із спорідненої теми — герб і прапор рідного міста. Ознайомлення з гімном України пов’язане з поглибленням уявлень дітей. А далі розмову доречно підсилити читанням оповідання В. Скуратівського «Калина». З нього діти повторно дізнаються, що символізує калина в творчості нашого народу. В кінці можна пояснити прислів’я «Без верби і калини нема України». Запитання для повторення
Практичні завдання
РОЗДІЛ XII НАРОДНІ ПРОМИСЛИ ТА РЕМЕСЛА УКРАЇНИ Народні художні промисли — одна з історично зумовлених організаційних форм народного декоративного мистецтва. Це товарне виготовлення художніх виробів при обов’язковому застосуванні ручної праці. Вони мають багатовікову історію, що знає періоди піднесення і спаду. Художні промисли, що склалися історично, і до сьогодні зберегли існуючі неперевершені центри народної творчості. Це живі пам’ятки культури. Декоративно-прикладне мистецтво є однією з важливих галузей художньої культури українського народу. Воно виникло в процесі трудової діяльності і нерозривно пов’язане з нею. Україна завжди славилась своїм декоративно-прикладним мистецтвом. До наших днів дійшли численні пам’ятки народного мистецтва: вишивка, одяг, декоративне ткацтво, художня кераміка, різьблення, вироби із шкіри, художня обробка металу, які вражають своїми високими художніми якостями. Першими пам’ятками народного мистецтва є знахідки на Чернігівщині. Це прикрашені різьбленими геометричними малюнками вироби з іклів мамонта, орнаментовані фігурки, амулети. В епоху неоліту розвинулись керамічне, ткацьке, деревообробне ремесла, а разом з ними — різноманітна орнаментика. Багато матеріалу для вивчення творчості українського народу в бронзову епоху дають пам’ятки скіфів, грецьких колоній на півночі Чорноморського узбережжя, а також ранніх слов’янських племен. У докласовому суспільстві мистецтво розвивалося дуже повільно. Воно мало практичний, прикладний характер і було неподільне з витвором людської праці — побутовими речами: одягом, керамікою, дерев’яними і металевими предметами, тканинами. Проте саме в цю пору виникли ті принципи художнього формотворення та орнаментики, які протягом довгого часу складають основу народного декоративно-прикладного мистецтва. Формування класового суспільства, утворення давньоруської держави позначились також і на розвитку всіх видів мистецтва. Значною мірою цьому сприяв процес відділення ремесла від землеробства. Ремісництво зосереджувалося в давньоруських містах з VII—VIII ст. Глибокі зміни в розвиток мистецтва внесло феодальне суспільство. На жаль, оригінальні пам’ятки народного та декоративного мистецтва часів первіснообщинного ладу і Давньої Русі зберігалися далеко не завжди. Розвиток декоративно-прикладного мистецтва XIV—XVIII ст. можна поділити на три етапи. Перший етап — XIV — перша половина XVI ст. — період становлення і формування специфічних рис українського декоративно-прикладного мистецтва, в якому не досить відчутні традиції давньоруського ремесла. Другий етап — друга половина XVI — перша половина XVII ст.--відзначається розквітом ремесла і заснуванням ремісничих цехів. Третій етап — друга половина XVII—XVIII ст. — період значного економічного і культурного піднесення України, інтенсивного розвитку народного мистецтва і художнього ремесла, зростання мануфактур. Найменше пам’яток дійшло до нас з початкового періоду і значно більше — з кінця XVII—XVIII ст. Збереглися добротні коштовні речі, які виготовлялись руками міських цехових майстрів. Вони вкладали в них своє світосприйняття й високі художні почуття. Декоративно-прикладне мистецтво XIV—XVIII ст. було мистецтвом ручної праці: кожна річ — оригінальний, неповторний твір, який вражає багатством і різноманітністю форм, вигадливістю і красою оздоблення і становить цінне надбання української художньої культури. У період XVIII—XIX ст. створено видатні пам’ятки народного прикладного мистецтва в усіх його видах — в одязі, килимарстві, кераміці, вишивці, різьбленні. Після першої Галицької сільськогосподарської виставки у 1877 р., на якій один із відділів був присвячений кустарним промислам, в Україні було створено постійну комісію для промислових справ. Виставка сприяла відкриттю шкіл і майстерень, організації товариств і об’єднань, які виробляли та збували кустарні вироби. Народні промисли користувалися загальним визнанням. На основі старих традицій у різних районах України вже у 20—30-ті рр. створюються центри народного ремесла, творчість яких увійшла в історію вітчизняного мистецтва. Сьогодні народні промисли переживають період відродження. Багато творів декоративно-прикладного мистецтва, втративши свою первинну побутову функцію, набувають ще більшого художньо-естетичного значення. Вони входять у життя і побут дитини як художня цінність і завжди мають виховне значення. Образне сприймання природи й навколишнього життя у дітей багате й індивідуальне, мова їхніх фарб і пластики нагадує мову самобутніх поетів. Твори юних митців свідчать, що за ними стоїть велика, різноманітна школа народного мистецтва, багатовікова культура народу. Природа народного мистецтва, його життєвість не терпить схем, вона співзвучна з новими потребами життя. Тому нові часи породжують нові лінії. Сучасне мистецтво розвивається в органічному зв’язку з потребами народу, багатого на художні цінності минулого. Завдання національного дошкільного закладу — прилучити дітей до ремесел, виховувати прагнення зберегти і примножити творчу спадщину народу. Розвиток сучасного народного мистецтва здійснюється у двох основних напрямах: художні промисли та індивідуальна творчість майстрів. |