ШПОРИ. 1. Договір про Європейський Союз (дєс) (Маастрихтський договір
![]()
|
200.Загальна хар-ка дог.про ЄС від 7 лютого 92. Договір про ЄС, підписаний в 1992р. В Маастрихте(Нідерланди) главами держав і урядів 12 держав-членів ЕСпівтовариства. Він доповнен 17 протоколами і33 заявами за різними аспектами домовленостей, в яких враховані результати референдума в Данії, а також протоколом та погодженням про соціальну політику , які передбачають створення единого соціального простору. Договір додатково до національного громадянства вводитьгромодянство ЕС. ЕС грунтується на таких трьох складових: ЕСпівтовариства з додатками та формами співпраці, які передбачені в Договорі про ЕС;спільна зовнішня політика та політика в галузі міжнародної безпеки; співпраця у внутрішній та правової політиці. Цей Договір свідчить про початок створення тісного Союзу народів Європи, рішення якого будуть прийматися якомога відкритіше і доступніше до суспільства вцілому. Одне з завдань покладених в зміст цього договору за допомогою узгоджених методів налагодити відносини між державами-членами та їх надодами. - сприяти економічному та соціальному прогресу, високому рівню зайнятості, досягнути збалансованого та сталого розвитку шляхом створення простору без внутрішніх кордонів та досягнення економічного і соціального єднання, формування економічного і валютного союзів, що передбачає введення єдиної валюти;- сприяти утвердженню Євросоюзу на міжнародній арені шляхом проведення спільної зовнішньої та оборонної політики; - посилити захист прав та інтересів громадян держав-члеиів через введення єдиного громадянства Євросоюзу;- зберігати і розвивати Євросоюз як простір свободи, безпеки та законності, в якому наявне вільне переміщення осіб поєднується із відповідними заходами контролю на зовнішніх кордонах, надання притулку, імміграції, попередження і боротьби із злочинністю;- зберігати в повній мірі досягнення Співтовариств і спиратися на них, щоб визначити, наскільки політика і форми співробітництва, вказані в даному Договорі, потребують перегляду для забезпечення ефективності дії органів Євросоюзу. 201.Положення про спільну зовн політику відповідно до договору про ЄС. Союз визначає та проводить спільну зовнішню політику з метою: захисту спільних цінностей, основних інтересів, незалежності та цілосності Союзу; зміцнення безпеки Союзу; збереження миру та зміцнення міжнародної безпеки; сприяння міжн. співробітництву; розвитку демократії та законності, визнання основних прав і свобод людини. Держави-члени активно і відкрито підтримують зовнішню політику і політику безпеки Союзу, працюють спільно, зміцнюючи і розвиваючи взаємну політичну солідарність. Вони повинні утримуватись від б-я-х дій, що суперечать інтересам Союзу. Союз прагне досягти вище зазначені цілі чкерез визначення принципів, основних напрямків спільної зовн.пол-ки та пол-ки безпеки; визначення спільних стратегій, позицій; систематичне співробітництво між д-ми-членами в політ. сфері. Органом який визначає принципи і напрями зовн. П-ки є ЄРада. Рада приймає рішення необхідні для визначення і здійснення спільної зовн. П-ки, передає запропоновані нею спільні стратегії на розгляд ЄРади. Рада забезпечує єдність, послідовність і ефективність дій Союзу. На Раду покладається обов’язок прийняття рішення про те,що певне питання може чи повинно бути предметом спільних дій д-членів Союзу, Рада визначає сферу застосування спільних дій, їх основні цілі і завдання, в разі необхідності — тривалість, а також засоби, процедури й умови реалізації. Концепція спільних дій передбачає, що держави-члени беруть на себе зобов'язання відносно позицій, які вони виробляють, і напрямків діяльності. Рада може вносити на розгляд Комісії певні пропозиції з питань спільної зовнішньої політики та політики безпеки з метою забезпечення максимальної ефективності спільних дій. У випадку вироблення позиції та здійснення певних політичних кроків на національному рівні відповідно до спільних дій, має бути своєчасно подана інформація, що дає змогу, в разі потреби, звертатися за попередніми консультаціями до відповідних органів Ради. Зобов'язання про надання попередньої інформації не поширюється на заходи, які є національним аналогом відповідних рішень Ради. Держави-члени повинні узгоджувати свою національну політику із спільними позиціями. Держави-члени інформують один одного і консультуються з Радою з будь-якого питання, що становить взаємний інтерес у сфері зовнішньої політики та політики безпеки, з метою досягнення максимально ефективного впливу Союзу на реалізацію спільних узгоджених дій.Спільна зовнішня політика та політика безпеки включають усі питання, що стосуються безпеки Союзу, в тому числі й визначення в найближчому майбутньому спільної оборонної політики, котра, як зазначено у другому підпункті, може сприяти формуванню спільного захисту в разі прийняття відповідного положення Європейською Радою. Політика Союзу, що проводиться згідно з положеннями даної статті, не повинна завдавати шкоди особливому ха-дактеру політики безпеки та оборонної політики певної держави-члена; вона має також поважати зобов'язання окремих держав-членів, об'єднаних навколо Північно-—атлантичного блоку (НАТО), і не суперечити загальній політиці безпеки, встановленій в його межах. 214.Положення про тіснішу співпрацю відповідно до договору про ЄС . Держави-члени з метою більш тісної співпраці , можуть використовувати інститути , процедури та механізми, створені на основі даного Договору та Договору про заснування ЄСпівтовариства , за умови ,що подібна співпраця : - 1) спрямована на досягнення цілей Союзу , слугує його інтересам ; 2) грунтується на принципах поваги до вищезазначених Договорів та єдиної інституційної структури Союзу ; 3) використовується лише як винятковий засіб ; 4) поширюється на більшість держав-членів ; 5) не впливає на повноваження , права , зобов’язання та інтереси тих держав-членів , що не залучені до співпраці ; 6) у будь-який час відкрита для всіх держав-членів . Держави-члени застосовують певні акти і рішення, прийняті з метою реалізації співпраці . Держави-члени, що не залучені до співпраці , не повинні перешкоджати її здійсненню . Витрати для здійснення співпраці , за винятком адміністративних , покладаються на держави-члени , які є учасниками співпраці , якщо Рада , діючи одноголосно , не вирішить інакше . Рада та Комісія регулярно інформують Європейський Парламент про хід розвитку більш тісної співпраці . 202. Положення про співроб-во у сфері охорони правоворядку та правосуддя в крим.справах відповідно до договору про ЄС. Не порушуючи повноважень Європейського Співтовариства, Союз має на меті забезпечити громадянам усіх дер-жав-членів високий рівень безпеки у рамках забезпечення свободи та справедливості шляхом розробки спільних дій держав-членів у сфері охорони порядку та правосуддя у кримінальних справах, боротьби з расизмом та ксено-фобією.Ця мета має бути досягнута шляхом запобігання і боротьби з організованою і неорганізованою злочинністю, зо-крема з проявами тероризму, контрабанди, незаконної торгівлі наркотиками і зброєю, корупції та шахрайства шляхом:— більш тісної співпраці між органами охорони порядку та митними структурами держав-членів у межах Європей-ського поліцейського відомства (Європол), згідно з положеннями статтей З0 і 32;— більш тісної співпраці між судовими органами влади держав-членів відповідно до положень статтей 31(а-г) і 32; — зближення, по можливості, норм кримінального пра-ва держав-членів До спільних дій у сфері охорони порядку належать:(а) оперативна співпраця між уповноваженими органами влади, включаючи поліцейські, митні та інші правоохоронні служби держав-членів, що займаються виявленням і розслідуванням кримінальних правопорушень;(б) накопичення, збереження, обробка, аналіз та обмін відповідною інформацією, включаючи дані від правоохоронних служб стосовно інформації про підозрілі фінансові операції, що отримані через Європол, враховуючи відповідні положення про захист даних особистого характеру; (в) співпраця та спільні ініціативи у сфері підготовки, стажування та обміну кадрами, постачання відповідним обладнанням, здійснення судових розслідувань; (г) спільна оцінка окремих слідчих технологій у зв'язку з розслідуванням серйозних форм організованої злочинності. Рада сприяє налагодженню співпраці через Європол, особливо протягом перших п'яти років з часу введення в дію Амстердамського Договору:(а) надати можливість Європолу в полегшенні та підготовці, а також у заохочуванні координації та здійсненні конкретних розслідувань компетентними органами держав-членів, включаючи оперативні дії спільних груп із залученням представників Європолу;(б) здійснити заходи, які б дали можливість Європолу просити компетентні органи держав-членів про проведення та узгодження особливо важливих розслідувань у конкретних випадках та розробці специфічних експертиз з виявлення організованої злочинності, що згодом передаються в розпорядження усіх членів Союзу;(в) сприяти налагодженню зв'язків між співробітниками прокуратури та карного розшуку, які спеціалізуються у боротьбі з організованою злочинністю у тісній співпраці з Європолом;(г) створити дослідницьку, документаційну та статистичну мережу транскордонних злочинів.До спільних дій у сфері кримінального права належать:(а) налагодження та зміцнення співпраці між компетентними міністерствами та судовими органами влади держав-членів щодо внесення та ухвалення відповідних рішень;(б) спрощення процесу екстрадиції між державами-членами;(в) забезпечення узгодженості правових норм і процедур, характерних для окремих держав-членів;(г) запобігання конфліктам щодо визначення сфери повноважень держав-членів;(д) послідовне прийняття заходів, що встановлюють мінімальні правила стосовно складових елементів кримінальних дій та покарань у сфері організованої злочинності, тероризму та незаконного розповсюдження наркотичних речовин. Рада визначає умови та обмеження (статті ЗО і 31), відповідно до яких компетентні органи влади повинні діяти на території іншої держави-члена у згоді з місцевими владними структурами. До компетенції Суду не входить розгляд питання чинності або пропорційності операцій, що проводяться поліцейськими та іншими правоохоронними структурами держав-членів, а також здійснення зобов'язань, покладених на держав-членів щодо підтримання правопорядку та захисту внутрішньої безпеки.6. Суд має юрисдикцію щодо розгляду законності рамкових рішень та рішень після подання з боку окремих держав-членів або Комісії на підставі відсутності компетенції, істотного порушення процедурних вимог, недотримання положень даного Договору і правових норм, які визначають умови його реалізації, або зловживання владою. роцедури, які згадуються в цьому пункті, вводяться протягом двох місяців з дати публікації акту.7. Суд має юрисдикцію щодо розгляду будь-яких суперечок, що виникають між окремими державами-членами стосовно інтерпретації або стосування актів, прийнятих відповідно до положень статті 34(2), у разі, якщо подібні справи не в змозі вирішити Рада протягом шести місяців з часу їх подання на розгляд однією із сторін. Суд також наділяється повноваженнями розглядати будь-які суперечності, що виникають між окремими державами-членами і Комісією відносно інтерпретації або застосування конвенцій 203. Характеристика складу Європейського парламенту. Щодо кількісного складу Європарламенту, що у 1994 р. у ньому було 518 осіб. Основним принципом поділу місць у цьому органі є, перш за все, пропорційне представництво В залежності від кількості населення. Число мандатів, закріплених за кожною країною, фіксується в установчому акті і переглядається тоді, коли відбувається розширення Євросоюзу чи істотно змінюється чисельність населення. Наприклад, об'єднання Східної та Західної Німеччини у 1991 р. призвело до суттєвого збільшення населення. Це стало причиною зростання чисельного представництва цієї країни в Європарламенті. У 1995 р. було запроваджено нові місця для країн, які приєднались до Євросоюзу, - Австрії, Фінляндії та Швеції. Нинішній розподіл місць в Європарламенті виглядає наступним чином: Австрія - 20, Бельгія - 25, Велика Британія - 87, Греція - 25, Данія - 16, Ірландія - 15, Іспанія - 64, Італія - 87, Люксембург - 6, Нідерланди -31, Німеччина - 99, Португалія - 25, Фінляндія - 16, Франція - 87, Швеція - 21 місце. Загальна кількість місць -624. Як видно з наведених даних, найбільшу кількість місць має Німеччина - 99. Велика Британія, Італія та Франція мають по 87 місць. Цікаво, що місця Великої Британії поділені в такій пропорції: 71 місце - Англія, 8 -Шотландія, 6 - Уельс, 3 - Північна Ірландія. Безперечно, тенденція до розширення кількості країн - членів Євросоюзу, яка спостерігається нині, призведе до того, що норми їх представництва зменшуватимуться. Відповідно до положень п. З ст.190 Договору про заснування Європейського Співтовариства члени Європарламенту обираються на п'ять років. При цьому слід звернути увагу на те, що положення п. 2 ст.19 цього ж Договору дозволяють громадянину Євросоюзу, який постійно проживає в одній з країн-членів та не є її громадянином, реалізувати право висувати свою кандидатуру та брати участь у виборах членів Європарламенту на тих же умовах, що існують для громадян цієї країни. 204.Категорії справ, які розглядаються в Суді ЄС і по яких відповідачем виступають органи ЄС всі спори, які підвідомчі Суду, можна поділити на чотири наступних типи в залежності від їх суб'скпюго складу: І) спори між країнами-учасницями; 2) спори між країна ми-учасницями і органами Євросоюзу; 3) спори між органами Євросоюзу; 4) спори між фізичними або юридичними особами та органами Євросоюзу. Проведення такого поділу є доречним, враховуючи що справам кожного типу притаманні специфічні особли- Перший тип справ, що розглядаються Судом ЄС, - це справи за позовом Комісії, щодо порушення умов Договору про заснування Європейського Співтовариства однією з країн-члєнів. Предметом спору може бути як навмисне невиконання цих умов, так і простий адміністративний недогляд. Договір передбачає свого роду процедуру досудового вирішення спору по цій категорії справ. Так, якщо, на думку Комісії, будь-яка країна-член ухиляється від виконання умов вказаного Договору, то вона надає вмотивований висновок з цього приводу та дозволяє зацікавленій країні висловити свою точку зору. Якщо висновки Комісії залишаються без уваги, то для вирішення питання вона має право звернутись до Суду ЄС. Ст. 227 названого Договору передбачає, що позов щодо порушення умов основних договорів може бути поданий й будь-якою країною - членом Євросоюзу. В цій, як і в попередній категорії справ, передбачено процедуру досудового врегулювання. Так, країна-член, на думку якої інший учасник Євросоюзу порушує умови цього Договору, має звернутись до Комісії, яка приймає відповідний вмотивоване рішення. Після цього зацікавленим країнам-членам дається можливість зробити свої зауваження та пропозиції. Право на позов виникає, якщо Комісія не надасть відповідного висновку протягом трьох місяців. Якщо Суд ЄС визнає наявність порушень з боку країни-члена, то остання зобов'язана вжити необхідних заходів для виконання його рішення. Якщо ж вимоги судового рішення не будуть виконані країною-правопорушницею у встановлений строк, Комісія має право звернутись до Суду ЄС з позовом про накладення на цю країну штрафних санкцій та пені за невиконання даних вимог. Наступним типом справ Суду ЄС є справи про контроль законності актів, прийнятих органами Євросоюзу, що визначено в ст. 230 зазначеного Договору. Предметом розгляду цієї категорії справ можуть бути лише акти, які мають обов'язкову юридичну силу. В справах проти органів Євросоюзу тісно переплетені адміністративні та конституційні повноваження Суду ЄС. Позивачем у цій категорії справ може бути як країна - член Євросоюзу, так і Рада або Комісія. Критеріями оцінки акта є: наявність відповідної компетенції органу, який прийняв оскаржуваний акт; дотримання правил процедури при прийнятті оскаржуваного акта; дотримання норм цього Договору, а також будь-яких інших положень, що забезпечують його виконання; відсутність зловживання владою. Особливим є те, що юридичні та фізичні особи теж наділені повноваженнями щодо оскарження будь-яких обов'язкових актів, прийнятих щодо цієї особи. Умовно справи, по яких відповідачем виступають органи ЄС можна поділити на дві категорії. Так, спори про визнання недійсними актів органів Євросоюзу, про що йшлося в попередньому абзаці, належать до першої категорії. Друга категорія справ стосується бездіяльності основних органів Євросоюзу та визначена в ст. 232 названого Договору. У разі, якщо на один з органів Євросоюзу (маються на увазі лише два з них - Комісія та Рада) покладено обов'язок здійснити ті чи інші дії, їх невиконання може бути кваліфіковане як порушення положень основних договорів у рамках Євросоюзу. По цих категоріях справ до Суду, у першу чергу, мають право звертатись країни-члени, а також інші органи ЄС. Але можливий і такий варіант, коли по ній категорії справ до Суду ЄС звертається юридична чи фізична особа або група осіб. У такому випадку необхідно довести, що бездіяльність відповідного органу ЄС прямо впливає на основні права та свободи такої особи чи групи осіб або порушує їх. Наступна категорія справ, яка належить до компетенції Суду ЄС, визначена в ст. 234 вказаного Договору та включає прийняття преюдиціальних рішень щодо тлумачення норм і принципів Європейських Співтовариств та Євросоюзу, положень основних договорів Євросоюзу, а також статутів організацій, які створені на підставі рішення Ради, якщо це передбачено статутами цих організацій.Із запитом щодо тлумачення до Суду можуть звертатись як держави-члени, так і основні інституги Євросоюзу. В деяких випадках національні судові установи навіть зобов'язані звертатись до Суду ЄС з метою забезпечення одноманітності в імплементації та застосуванні норм права Євросоюзу. В результаті співпраці, яка мала місце в ході реалізації цього положення між Судом ЄС та національними судовими установами, можна із впевненістю стверджувати, що останні також виконують функції "вартового" загальноєвропейського порядку.Зазначена категорія справ становить суттєву частину діяльності Суду ЄС, і саме з цього приводу держави-члени доволі часто звертаються до нього.Саме в рамках здійснення преюдиціальної компетенції Суду ЄС було сформульовано деякі основні принципи права Євросоюзу.По справах преюдиціального характеру в залежності від предмета тлумачення можливі такі варіанти рішень. У тих випадках, коли Суд ЄС виносить рішення щодо тлумачення положень основних договорів Європейських Співтовариств, такі рішення є обов'язковими для держав-членів. У справах щодо тлумачення основних засад і загальних принципів діяльності Співтовариств у цілому Суд ЄС має до-радчу компетенцію. Але остання категорія справ виноситься на розгляд Суду ЄС лише за взаємною згодою держав-членів. Важливо, що компетенція останнього по таких справах є виключною, тобто сторони не мають права звертатись до інших установ. |