ШПОРИ. 1. Договір про Європейський Союз (дєс) (Маастрихтський договір
![]()
|
194. Система міжнародних договорів, які укладаються державами-членами. Міжнародні договори становлять особливу групу джерел європейського права. І засновуються на принципах права міжнародних договорів, як обов'язковість дотримання, незмінність в односторонньому порядку, верховенство щодо внутрішніх джерел права та ін. Договори, що спільно Співтовариствами та державами-членами, є складовою права Євросоюзу. Співтовариства спільно з державами-членами - не впливає на обов'язковість договорів та їх місце в ієрархії джерел права Євросоюзу. Вони, внаслідок своїх властивостей займають друге місце після установчих договорів. Ряд держав - членів ЄС дотримуються різних точок зору щодо інкорпорації міжнародно-правових норм у національну систему права. Такі держави, як ФРН, Франція, поділяють моністичну концепцію. Відповідно норми підписаних і таких, що набули чинності, міжнародних договорів автоматично стають складовою національного права (хоча в різних країнах існує ряд особливостей реалізації' цього принципу). Такі держави ЄС, як Велика Британія, Італія, дотримуються дуалістичної концепції. В даному випадку реальне виконання договору повністю залежить від заходів по імплементації. Міжнародних договорів, що' укладаються державами-членами з третіми особами або міжнародними організаціями і зачіпають юрисдикцію Співтовариств є джерелами права Євросоюзу лише в тому випадку, якщо, покладаючи зобов'язання на Співтовариства, укладаються внаслідок прямого повноваження, що міститься в установчому договорі, або за повноваженням органів Співтовариств. Існують ще деякі різновиди угод, які є близькими за статусом до міжнародних договорів. Це закриті конвенції, що укладаються між державами-членами на розвиток приписів установчих договорів з метою деталізації співробітництва в окремих галузях (наприклад, Брюссельська Конвенція про розмежування юрисдикції та надання допомоги з цивільних справ). Укладення відповідних конвенцій використовується як основний метод правового регулювання в рамках Маастрихтського та Амстердамського договорів. Всі такого роду конвенції, що зачіпають юрисдикціїо Європейських Співтовариств та Євросоюзу, навіть якщо формально останні не є стороною за договором, залишаються джерелами європейського права, а тому є обов'язковими для його суб'єктів. Міжнародні договори, що є частиною права Євросоюзу, можна поділити на три групи. Перша містить договори між Співтовариством та державою чи державами, що не входять у нього. Такі договори застосовуються, коли предмет договору повністю відповідає компетенцц Співтовариства укладати міжнародні договори. Друга група включає "змішані" договори, тобто договори між, з одного боку, Співтовариством та діючими спільно з цим державами-членами, а з іншого - третіми країнами. Така схема застосовується, коли предмет договору частково належить до компетенції Співтовариства, а частково до компетенції дер-жав-членів. Третя група містить договори між державами-членами (діючими одноособове) та третіми країнами. Суд ЄС визнав зазначену групу договорів складовою права Євросоюзу і встановив їх обов'язковість для Євросоюзу тільки в одному певному аспекті. 195. Повноваження Європейських співтовариств щодо укладання договорів. Міжнародні договори становлять особливу групу джерел європейського права. При участі в договорі Співтовариств воно несе відповідальність за виконання покладених на нього зобов'язань в межах своєї юрисдикції. Це не означає, що договір с обов'язковим для обох сторін не в однаковій мірі. міжнародний договір рівною мірою є обов'язковим для всіх суб'єктів європейського права. Прямі повноваження по укладенню міжнародних договорів надаються за Договором про заснування Європейського Співтовариства у двох випадках: коли мова йде про торговельні угоди та про угоди про створення. Стаття Договору про заснування Європейського Співтовариства не обмежує можливість укладення угод торговельними та тарифними питаннями. Вони можуть охоплювати всі сфери загальної економічної політики Співтовариства, включаючи стимулювання експорту, кредитні відносини, фінанси, а також поставку товарів. Зазначені повноваження мають виключний характер. Маастрихтським договором до Договору про заснування Європейського Співтовариства була введена ст. 228, яка визначає загальні положення, що стосуються процедури укладення всіх міжнародних договорів. Укладення міжнародних договорів є однією із ознак державного суверенітету. Тривалий час існували два підходи, що стосуються повноважень ЄС щодо їх укладення. Відповідно до одного з них стверджувалося, що повноваження ЄС по укладенню міжнародних договорів (його зовнішня компетенція) повинна відображати внутрішню юрисдикцію ЄС. Зазначений підхід отримав назву концепції "паралелізму". В ній йдеться, що для ЄС нелогічно мати повноваження по прийняттю внутрішніх правових норм і не мати повноважень укладати міжнародні угоди з тих же питань. Таким чином, відповідно до цієї концепції, компетенція ЄС укладати міжнародні договори не обмежується компетенцією, вказаною в Договорі про заснування Європейського Співтовариства, а охоплює будь-які питання, що належать до його внутрішньої юрисдикції. На першому етапі держави-члени дану концепцію не сприйняли. Вони підтримали точку зору, відповідно до якої ЄС має тільки ті повноваження, які прямо надані ЄС згідно з Договором про заснування Європейського Співтовариства. за ст. 228 Договору про заснування Європейського Співтовариства загальне положення про повноваження ЄС по укладенню міжнародних договорів починається наступними словами: "В тих випадках, коли положення даного Договору передбачають укладення угод...". Таке формулювання має на увазі, що ЄС може укладати міжнародні договори лише за наявності положень, які прямо це передбачають. Разом з тим ст. 101 Договору про заснування Європейського співтовариства з атомної енергії передбачає; "Співтовариство може в межах своєї компетенції брати на себе зобов'язання шляхом укладення угод або контрактів з третьою країною...". Мається на увазі, що, якщо Співтовариство має "внутрішню" компетенцію стосовно якого-небудь питання, воно також володіє повноваженнями укладати із зазначеного питання міжнародні договори. 196.Дія права ЄС. Дія права Європейського Союзу зачіпає питання його дії у часових, просторових межах та питання юрисдикції Співтовариств та сфери дії права Євросоюзу. Право Євросоюзу діє у часових межах, встановлення яких є таким самим, як і в національному праві. Серед установчих договорів Європейських Співтовариств лише Договір про застосування Європейського співтовариства з вугілля та сталі має чітко визначені часові рамки дії (50 років), інші ж у часі не обмежені. Не змінюють становища й подальші документи, що приймалися після установчих договорів та були спрямовані на їх перегляд. Однак установчі договори подекуди містять положення програмного характеру або ж положення, строк виконання яких відкладений. Держави-члени також передають суверенні права Європейським Співтовариствам на необмежений строк, про що є підтвердження у рішеннях Суду ЄС. Набрання чинності нормами певного джерела вторинного права залежить від його правового режиму та характеру закріплених у ньому положень. Рішення ЄС починають діяти з моменту їх прийняття. Міжнародні угоди Співтовариств набувають чинності за загальними положеннями міжнародного права або вказівками, які містяться в них. Необмеженість права Євросоюзу в часі супроводжується дією принципу пріоритетної дії нормативного акта, що був прийнятий пізніше, у порівнянні з тим, що був прийнятий раніше. Іншою категорією, яка зумовлює дію права Євросоюзу, є обмеженість його дії у просторі, або просторові рамки дії права Євросоюзу. територія суверенних держав - членів Євросоюзу одночасно є й складовою його території. При цьому Євро-еоюз не може впливати на територіальні зміни щодо країн-учасниць, але може регулювати простір застосування права Євросоюзу шляхом встановлення обмежень. Зовнішні кордони Євросоюзу є одночасно кордонами митного союзу, створеного ЄС. Ллє не всі держави - члени Євросоюзу є учасницями, наприклад, Шенгенської угоди 1985 р., що суттєво ускладнює питання щодо кордонів Євросоюзу. проблемою просторового поширення дії права Євросоюзу є проблема його застосування на ос'Ірівних частинах країн-члепів (Азорські та Ка-нарські острови, о. Мадейра), а також у заморських департаментах та на заморських територіях, що перебувають під управлінням держав - членів Євросоюзу. Для цих територій встановлено особливі статус та правовий режим (режим асоціації). Проблема предметної юрисдикції права Євросоюзу визначена і обмежується чинними установчими актами. Норми національного права країни - члена Євросоюзу регулюють всі види правовідносин на її території, а норми права Євросоюзу лише ту сферу суспільних відносин, на яку поширюється юрисдикція Європейських Співтовариств. 197.Цілі створення ЄС. Цілі; - сприяти економічному та соціальному прогресу, високому рівню зайнятості, досягнути збалансованого та сталого розвитку шляхом створення простору без внутрішніх кордонів та досягнення економічного і соціального єднання, формування економічного і валютного союзів, що передбачає введення єдиної валюти; - сприяти утвердженню Євросоюзу на міжнародній арені шляхом проведення спільної зовнішньої та оборонної політики; - посилити захист прав та інтересів громадян держав-члеиів через введення єдиного громадянства Євросоюзу; - зберігати і розвивати Євросоюз як простір свободи, безпеки та законності, в якому наявне вільне переміщення осіб поєднується із відповідними заходами контролю на зовнішніх кордонах, надання притулку, імміграції, попередження і боротьби із злочинністю; - зберігати в повній мірі досягнення Співтовариств і спиратися на них, щоб визначити, наскільки політика і форми співробітництва, вказані в даному Договорі, потребують перегляду для забезпечення ефективності дії органів Євросоюзу. Цілі Євросоюзу досягаються у порядку і строки, передбачені Договором про Європейський Союз, при дотриманні принципу субсидіарності, як він визначений у ст. 5 Договору про заснування Європейського Співтовариства. У згаданій статті зазначається, що Співтовариство діє в межах своїх повноважень і поставлених цілей, які визначаються цим Договором. У сферах, що не підпадають під його виключну компетенцію, Співтовариство діє відповідно до принципу субсидіарності, якщо цілі певних дій не можуть бути досягнуті державами-членами і тому внаслідок масштабів і результатів запланованих дій можуть бути успішніше реалізовані Співтовариством. Будь-які дії Співтовариства не повинні виходити за рамки, визначені Договором про заснування Європейського Співтовариства. Євросоюз має забезпечувати узгодженість своєї зовнішньої діяльності у загальному контексті зовнішніх відносин, політики в сфері безпеки, економіки та сприяння розвитку. Рада і Комісія несуть відповідальність за забезпечення такої узгодженості і співробітничають з цією метою 198.Відповідальність за порушення права ЄС. Відповідальність для суб'єктів права Євросоюзу може наступати за невиконання або неналежне виконання його норм. Шляхом подання фізичною або юридичною особою позову до національного суду. Це можливо на основі застосування концепції прямої дії права Євросоюзу, яка прийнята національними судами держав - членів Євросоюзу. Основні обмеження даної концепції полягають в тому, що вона може застосовуватися лише стосовно положень права Євросоюзу, що мають пряму дію. Однак Суд ЄС кваліфікує більшість положень права євросоюзу як такі, що мають пряму дію, і фізичні та юридичні особи мають можливість подати позов у разі порушення їх прав та інтересів. Підставою для порушення справи в національному суді є обмеження національним урядом свободи дій громадян методом, що суперечить праву Євросоюзу. Уряд може це робити, обмежуючи права особи, обвинуваченої у вчиненні правопорушення. В такій ситуації обвинувачений може посилатися на норми права Євросоюзу як такі, що звільняють його від відповідальності. При цьому національний суд має звернутися до Суду ЄС для отримання рішення Згідно з установчими договорами процедура захисту в Суді ЄС може бути розпочата, якщо держава-член не виконала накладених на неї відповідним Договором зобов'язань. Цим поняттям охоплюється порушення положень одного з трьох установчих договорів. про Європейський Союз (Маастрихтського договору) не будуть вважатися такими, якщо ці положення не змінюють Договори про заснування ЄС, ЄСВС та Євроатому. також входять порушення зобов'язань, закріплених у нормативних актах Співтовариств, прийнятих згідно з установчими договорами Порушення зазначених правових норм вважатиметься порушенням положень установчих договорів, відповідно до яких вони були прийняті. Те саме відноситься до порушення положень договорів між певним Співтовариством і третьою країною. Таке порушення буде вважатися порушенням установчого договору, згідно з яким Співтовариству були передані повноваження ,по укладенню договору. "Змішані" міжнародні договори (одна сторона в яких представлена спільно Співтовариством і держа-вами-членами, а інша - третіми державами) укладаються тоді, коли вважається, що врегульовані ними питання частково належать до компетенції Співтовариства, а частково - до компетенції держав-членів. Якщо це так, то порушення державою-членом зобов'язання може бути предметом примусового виконання у випадку, коли це зобов'язання належить до компетенцд Співтовариства. "Прямі" міжнародні договори між державами -членами Співтовариств, які не є установчими, не створюють зобов'язань згідно з Договорами про заснування ЄСВС, ЄС та Євроатому. Те саме стосується допоміжних конвенцій, за винятком укладених відповідно до ст. 220 Договору про заснування Європейського Співтовариства. Зазначена стаття передбачає, що держави-члени мають почати переговори з метою забезпечення своїм громадянам певних переваг, таких як спрощення формальностей, встановлених для взаємного визнання та виконання судових і арбітражних рішень. Національні суди можуть відмовляти у визнанні прямої дії тих чи інших положень права Євросоюзу. Вони можуть відмовлятися від звернення до Суду ЄС у преюдиціальному порядку, навіть якщо зобов'язані це зробити Хоча Суд ЄС при реалізації процедури примусового виконання має справу з національним урядом, реальним відповідачем є держава - член Співтовариства. Оскільки законодавчі та судові органи так само, як і уряд, є органами держави, при порушенні ними права Євросоюзу відповідачем також має виступати держава - член Співтовариства. 199.Способи забезпечення примусового виконання права ЄС. Способи забезпечення примусового виконання права Євросоюзу. Одним із них щодо національних урядів є пряме порушення справи проти певної держави - члена Євросоюзу. Для цього в установчих договорах містяться спеціальні положення, які спочатку розглядалися як єдиний спосіб примусового застосування права Євросоюзу. Згідно із ст. 226 Договору про заснування Європейського Співтовариства, якщо, на думку Комісії, одна із держав-членів ухиляється від виконання яких-небудь зобов'язань, покладених на неї даним Договором, вона приймає вмотивований висновок з цього питання, попередньо надавши зацікавленій державі-члену можливість викласти свої пропозиції. Якщо держава-член залишає вмотивований висновок Комісії без уваги протягом строку, встановленого останньою, Комісія може звернутися до Суду ЄС. Відповідно до ст. 227 Договору про заснування Європейського Співтовариства кожна із держав-членів, на думку якої інша держава-член ухиляється від виконання зобов'язань, узятих нею за даним Договором, може звернутися з цього приводу до Суду ЄС. Зверненню до Суду ЄС однієї держави-члена з позовом до іншої, що грунтується на можливому порушенні нею зобов'язань, покладених названим Договором, повинно передувати попереднє звернення з даного питання до Комісії.Комісія приймає вмотивований висновок після того, як зацікавленим державам буде надана можливість на основі принципу змагальності надати свої зауваження в письмовій чи усній формі.Якщо Комісія не надасть свій висновок протягом трьох місяців з моменту звернення до неї з даного питання, то відсутність такого висновку не є перепоною для звернення держави-члена з позовом до Суду ЄС.Якщо Суд ЄС визнає порушення з боку якої-небудь держави-члена зобов'язань, що випливають із Договору про заснування Європейського Співтовариства, то така держава зобов'язана вжити необхідних заходів для виконання рішення Суду ЄС. Якщо Комісія вважає, що ця держава вжила зазначених заходів, вона, надавши їй можливість викласти свої пропозиції, приймає вмотивований висновок, в якому уточнюються пункти, щодо яких дана держава-член не виконала рішення Суду ЄС. Якщо названа держава - член не вживає заходів, необхідних для виконання рішення Суду ЄС, у строк, встановлений Комісією, то остання може передати справу до Суду ЄС. Діючи таким чином, Комісія визначає штрафні санкції та пеню, що підлягають оплаті даною державою-членом, які встановлює в залежності від конкретних обставин. Якщо Суд ЄС визначить, що держава-член не виконала його рішення, він може зобов'язати цю державу сплатити одноразову суму або штраф. Положення Договору про заснування Європейського Співтовариства та Договору про заснування Європейського співтовариства з атомної енергії із зазначених питань є схожими. Однак мають місце значні відмінності з Договором про заснування Європейського співтовариства з вугілля та сталі. Спільним є те, що відповідно до всіх трьох Договорів процедура може поділятися на два етапи: адміністративну, в ході якої основну роль відіграє Комісія, і судову, в процесі якої Суд ЄС виносить рішення.Одна із самих важливих відмінностей між Договором про заснування Європейського Співтовариства з вугілля та сталі та Договором про заснування Європейського Співтовариства полягає в тому, що згідно з Договором про заснування Європейського Співтовариства з вугілля та сталі адміністративна стадія закінчується рішенням Комісії, яке констатує факт порушення державою-членом права Євросоюзу Це рішення є обов'язковим. Якщо держава - член хоче його оскаржити, вона повинна подати позов до Суду ЄС. У відповідності з Договором про заснування Європейського Співтовариства та Договором про заснування Європейського співтовариства з атомної енергії Комісія лише складає висновок, який не є обов'язковим. У випадку його невиконання державою-членом, Комісія має звернутися до Суду ЄС.Другою відмінністю є те, що за Договором про заснування Європейського співтовариства з вугілля та сталі процедура розгляду справи в Суді ЄС може бути почата тільки Комісією, Згідно ж з Договором про заснування Європейського Співтовариства та Договором про заснування Європейського співтовариства з атомної енергії це може зробити також інша держава -член Євросоюзу. Однак на практиці це відбувається рідко, оскільки пряме протистояння держав-членів може негативно вплинути на їх двосторонні відносини. Оскільки Комісія в більшості випадків сама звертається до Суду ЄС з відповідними позовами, держави-члени не роблять цього самі. |