ШПОРИ. 1. Договір про Європейський Союз (дєс) (Маастрихтський договір
![]()
|
146. Принцип верховенства права ЄС щодо національного права держав'-членів. Співвідношення права ЄС та національного права держав-членів базується на чотирьох принципах: 1/ верховенства права ЄС щодо національного права держав-членів; 2/ прямої дії права ЄС; 3/ інтеграції права ЄС; 4/ юрисдикційної захищеності прав та інтересів, що виникають на основі права ЄС; Згідно з 1/ норми права мають пріоритетну юридичну силу стосовно норм національного права держав-членів ЄС. У випадку колізії норм права ЄС та національного права застосовуються норми права ЄС. Загальна концепція верховенства права ЄС щодо національного права держав-членів є результатом правотворчої діяльності Суду ЄС. Принцип верховенства права ЄС не є нормою і не закріплений ні в одному з установчих договорів, а характеризує співвідношення права ЄС як системи і національною системою права. Принцип верховенства права ЄС передбачає його розповсюдження на всі джерела права цього об'єднання, а також підпорядкування йому всіх видів актів національного права, включаючи конституції. Принцип верховенства права ЄС поширюється на всі його акти незалежно від виду правової норми ЄС та правової норми національного права, що суперечать одна одній та незалежно від часу їх прийняття. Таким чином, держава, яка вступає до ЄС, визнає верховенство його нормативно-правових актів, які були прийняті до її вступу та після цього не повинна приймати норми, що суперечать як первинним, так і вторинним дж. Права ЄС Суд ЄС постановив (1978 р.), що до обов'язків національного суду входить забезпечення імплементації положень права ЄС і незастосування таких норм національного права, що суперечать їм, навіть якщо ці положення національного права були прийняті пізніше, ніж норми права ЄС. Принцип верховенства права ЄС базується на теорії міжнародних договорів та практиці Суду ЄС. Як відомо, належним чином підписані, схвалені (шляхом ратифікації або інакше) та введені в дію міжнародні договори мають більшу силу в порівнянні з національним правом. Установчі документи, що є джерелом первинного права ЄС, за характеристиками відповідають міжнародним договорам. Однак внутрішні акти(вторинні джерела) ЄС, які видаються його органами, не мають властивостей міжнародних договорів. Рішення Суду ЄС по двох найбільш відомих справах (справа "Ван Гепд", 1963 р.; справа "Коста ЕНЕЛ", 1964 р.) В першому з них було підтверджено, що національний суд не може приймати рішення всупереч праву ЄС шляхом застосування норми національного права, що суперечить праву цього об'єднання. У другому рішенні дається відповідь на рішення Конституційного Суду Італії. Суд ЄС у своєму рішенні зазначив, що держава - член ЄС не може протиставляти схваленому ним правопорядку власні односторонні дії чи акти. При цьому він послався на те, що, оскільки держави-члени передали Європейським Співтовариствам певні суверенні права, вони передали і верховенство у певних областях. Крім того, обов'язкова сила та однакові застосування І тлумачення права ЄС можуть бути поставлені під сумнів, якщо кожна із держав-членів буде вирішувати питання його застосування на свій розсуд. Причому це стосується як первинного, так і вторинного права ЄС. 147. Принцип прямої дії права ЄС. Співвідношення права ЄС та національного права держав-членів базується на чотирьох принципах. 1/ верховенства права ЄС щодо національного права держав-членів; 2/ прямої дії права ЄС; 3/ інтеграції права ЄС; 4/ юрисдикційної захищеності прав та інтересів, що виникають на основі права ЄС; У ряді рішень (1963 р., 1964 р.) Суд ЄС сформулював концепцію прямої дії всіх джерел права ЄС. 4/ полягає у безпосередньому і обов'язковому застосуванні нормативно-правових актів Європейських Співтовариств владними органами та судами держав-членів незалежно від їх згоди та умов, що встановлюються державами-члснами. Практика Суду ЄС базується па тому, що у випадку прямої дії норми права ЄС, вона надає юридичним та фізичним особам права, які повинні захищатися національними судами. Правова норма не може мати прямої дії, якщо не виконані дві умови. Перша — це умова про тс, що національні суди мають визнавати цю правову норму чинною та обов'язковою до виконання. Другою умовою є надання нормою права ЄС прав юридичним та фізичним особам. Стосовно першої умови можна стверджувати, що всі правові норми ЄС є чинними в усіх державах-членах. Такий висновок можна зробити виходячи з теорій міжнародного та конституційного права (пріоритетність джерел міжнародного права та делегування ряду повноважень національною владою органам ЄС, передачу "частини суверенітету" та визнання пріоритету норм права ЄС через введення відповідних норм до конституцій держав-члепів.). Друга умова принципу прямої дії норм права ЄС містить наступні аспекти; норма права мас бути чіткою і однозначною; вона повинна безумовно виконуватися; застосування такої норми не повинно залежати від дій, які мають здійснити органи ЄС чи держав-членів. Зміст принципу прямої дії права ЄС полягає в наступному. Право ЄС визначає права та обов'язки не тільки держав-членів та органів ЄС, а й також безпосередньо юридичних і фізичних осіб. Захист прав та інтересів юридичних і фізичних осіб здійснюється національними судами. Для того, щоб захистити права, закріплені в праві ЄС, необхідно забезпечити пряме застосування його норм національними судами. Саме принцип прямої дії дає підстави для прямого застосування права ЄС. "Ван Генд" (1963 р.) Суд ЄС постановив, що стосовно установчих договорів принцип прямої ди відсутній. Однак у всіх випадках, коли установчий договір покладає на державу зобов'язання заборонного характеру, вони мають пряму дію. Порушення зазначених зобов'язань може бути оскаржене юридичними та фізичними особами і підлягає розгляду в національних судах. (1966 р.) Суд ЄС визнав, що пряму дію в окремих випадках можуть мати не тільки зобов'язання негативного (заборонного) характеру, а й позитивні зобов'язання за Договором про заснування Європейського Співтовариства. Однак Суд ЄС одночасно встановив, що не можуть мати прямої дії і бути підставою для позовних вимог ті положення Договору, які містять норми про спільну політику Європейських Співтовариств. Ці положення набувають прямої дії у випадках, коли розробляються конкретні заходи по їх реалізації. Останні тенденції свідчать про те, що пряма дія норм установчих договорів стає правилом. Однак цей висновок можна застосувати лише до названих договорів Європейських Співтовариств, чого не можна сказати про Маастрихтський та Амстердамський договори. Це пояснюється тим, що положення останніх с обов'язковими для дер жав-членів, не маючи прямої дії, і на них це розповсюджується юрисдикція Суду ЄС. У максимально повному обсязі принцип прямої дії застосовується до таких джерел права ЄС, як регламенти. Заходи по їх імплементації необхідні лише у випадках, коли їх передбачає сам регламент. Набагато складніше, у порівнянні із регламентами, вирішується питання прямої дії директив ЄС. Визнання прямої дії рішень як одного з видів джерел права ЄС не викликає проблем. 148. Принцип інтеграції права ЄС. Співвідношення права ЄС та національного права держав-членів базується на чотирьох принципах. 1/ верховенства права ЄС щодо національного права держав-членів; 2/ прямої дії права ЄС; 3/ інтеграції права ЄС; 4/ юрисдикційної захищеності прав та інтересів, що виникають на основі права ЄС; Він полягає в імплементації норм права Європейських Співтовариств у національні системи права всіх держав-членів. У результаті вони стають інтегральною складовою цих систем. Інтеграція в національне право падає юридичної сили актам Європейських Співтовариств на території держав-членів та робить обов'язковим їх застосування національними судами. Відповідно до одного з рішень Суду ЄС (196Н р.) положення права Європейських Співтовариств проникають у внутрішній національний правопорядок без допомоги заходів національного характеру. Таким чином, право цих Співтовариств діє і підлягає застосуванню на території держав-членів на тих же умовах, що і національне право. Держава має створити умови для ефективного застосування права Європейських Співтовариств. Невід'ємною частиною Маастрихтського договору є Декларація про застосування правових актів ЄС. У відповідності з нею основною умовою європейської інтеграції є інкорпорація директив Європейських Співтовариств у національне законодавство. Істотною умовою ефективного функціонування ЄС с забезпечення застосування законодавства цих Співтовариств з тією ж ефективністю, з якою застосовується їх національне законодавство. Необхідно зазначити, що принципи прямої дії та інкорпорації тісно пов'язані між собою. Імплементація правових норм ЄС визначає можливість їх прямого застосування національними судами та їх обов'язковість для органів державної влади. 149. Принцип юрисдикційної захищеності прав та інтересів, що виникають па основі права ЄС. Співвідношення права ЄС та національного права держав-членів базується на чотирьох принципах. 1/ верховенства права ЄС щодо національного права держав-членів; 2/ прямої дії права ЄС; 3/ інтеграції права ЄС; 4/ юрисдикційної захищеності прав та інтересів, що виникають на основі права ЄС; Він полягає в Імперативній обов'язковості для всіх національних судових органів та судових установ Європейських співтовариств забезпечити застосування права останніх та ефективний захист прав та інтересів, що виникають на його основі. Національний суд зобов'язаний застосувати норму права ЄС, якщо навіть їй протистоїть норма національного права. Це випливає з принципу верховенства права ЄС. Правова норма, що застосовується національним судом, повинна буги складовою національної правової системи. Це забезпечується застосуванням принципу інтеграції. Пряма дія надає імперативного характеру його застосуванню національними судами. Юрисдикційна захищеність є практичною реалізацією цих принципів.
- пов'язані з невиконанням державами-членами або органами Європейських Співтовариств чи ЄС зобов'язань, що випливають із установчих договорів; - що належать до наглядового судочинства і спрямовані на контроль за законністю; - про відповідальність, основані на наявності відповідного застереження (мова йде про договірну відповідальність) або зумовлені спричиненням шкоди назнаними Співтовариствами, їх установами та посадовими особами при виконанні цими службових обов'язків (позадоговірна відповідальність). У всіх інших випадках спори, пов'язані із застосуванням права Європейських Співтовариств, підлягають розгляду національними судами.
Разом з тим у рішеннях суду ЄС визначено ряд вимог, що базуються переважно на загальних принципах права, яким мас відповідати національне процесуальне право, яке використовується при застосуванні норм права ЄС. Так. національне право повинно забезпечити сторонам судового процесу при застосуванні права ЄС той же обсяг процесуальних гарантій, що надається при використанні норм національного права. Таке правило забезпечує захист від дискримінації як щодо права Свросоюзу, так і щодо прав сторін. Одним із головних питань забезпечення юрис-дикційного захисту є встановлення відповідальності держави за порушення права ЄС. Особи, що постраждали в результаті такого порушення, володіють правом на відшкодування збитків, спричинених незаконними діями. Суд СС визначив, що право па відшкодування шкоди, спричиненої порушенням права ЄС, не залежить від того, з вини якого державного органу вона спричинена. Національні суди, зустрівшись з проблемою встановлення легітимпості нормативного акта ЄС чи у випадку незрозумілості його змісту, можуть призупинити розгляд позову та звернутися за роз'ясненнями до Суду ЄС. При отриманні висновку Суду ЄС слухання справи відновлюється. 150. Право ЄС як наука. Наука - сфера людської діяльності, функцією якої є напрацювання та теоретична систематизація об'єктивних знань про дійсність. Право Євросоюзу як юридична наука є системою знань про правове регулювання суспільних відносин щодо створення та функціонування Європейських Співтовариств та Свросоюзу.Ця галузь юридичної науки с молодою і такою, що динамічно розвивається. Наука про право ЄС почала розвиватися з виникненням інтеграційних процесів у країнах Європи. Початок же її розвитку в Україні зумовлюється значною потребою в наукових знаннях про право ЄС. Адже в нашій державі вживаються відповідні заходи щодо вступу до цієї міжнародної структури. Слід зазначити, що наука про інтеграційні процеси в Європі, особливості їх правового регулювання пройшла в Україні складний шлях розвитку. До початку 90-х років XX ст. зверталась увага на суперечності, які потенційно могли виникнути всередині Європейських Співтовариств та привести до їх розвалу. Наукове дослідження права Євросоюзу перебунає в Україні па початковому етані, бо наша держава реально не була повноправним суб'єктом міжнародних відносин і не було потреби у дослідженні відповідних міжнародно-правових проблем. Нині проблеми права Свросоюзу досліджуються окремими вченими в рамках науки міжнародного та міжнародного економічного права Слід звернути увагу на те, що питання європейської інтеграції досліджуються не лише юристами, а й представниками інших наук {економістами, істориками, політологами, соціологами тощо). 151. Система права ЄС як навчальної дисципліни. Зараз навчальна дисципліна "Право ЄС" лише почала вводитись до навчальних планів окремих юридичних вузів та юридичних факультетів вищих навчальних закладів України. Зміст викладання прана ЄС мас свої особливості в кожній країні. Вивчаючи право ЄС в Україні, необхідно виходити з того, що (незважаючи на те, що наша держава поки що не є членом ЄС) в навчальних курсах повинна звертатись увага на вивчення питань правового статусу ЄС, системи, структури і повноважень його органів. Зокрема, цс стосується вивчення принципів об"єднання та діяльності ЄС, правового статусу та повноважень Євро-парламенту, Ради, Комісії, Суду та інших інститутів ЄС. Важливим є вивчення місця і ролі права ЄС в системі міжнародного та європейського прана, ного взаємодії з національними правовими системами країн-членів, а також країн, які не входять до складу цього міжнародного об'єднання. Ефективність адаптації законодавства України до законодавчих актів ЄС потребує детального вивчення джерел права ЄС: первинних і вторинних джерел права ЄС, загальних його принципів, судової практики, особливостей договорів, що укладаються Європейськими Співтовариствами з міжнародними організаціями та третіми державами, механізму застосування прана ЄС на міжнародному та національному рівнях та відповідальності за його порушення. Коло цих та деяких Інших питань окреслює межі та зміст Загальної частини права ЄС як навчальної дисципліни. У Особливій частині даної навчальної дисципліни буде розкриватися регулювання в рамках права ЄС питань громадянства та захисту прав людини; вільного переміщення осіб, робіт (послуг), візового режиму, працевлаштування; торго-пої політики, вільного переміщення товарів, митного союзу; фінансової політики, вільного переміщення капіталу; економічної та монетарної політики; права конкурентної боротьби; податкового регулювання; розвитку зв'язку і телекомунікацій, транспорту; промислового розвитку; співробітництва в аграрному секторі; науково-технічного співробітництва; захисту навколишнього середовища; соціальної політики, освіти, культури, охорони здоров'я, захисту прав споживачів та деяких інших. Окремим розділом курсу має бути той, що розкриває правові проблеми інтеграції нашої держави до Свросоюзу. Це стосується визначення напрямків та дослідження теоретичних і практичних проблем гармонізації права України і права ЄС. 152. Поняття принципів права ЄС. В Договорі про заснування Європейського Співтовариства немає конкретного переліку принципів об'єднання та діяльності європейських країн. В більш пізній період, під час створення нової інтеграційної форми - ЄС, - установчі договори були доповнені деякими особливо важливими принципами діяльності ЄС в цілому, також було дещо уточнено існуючі принципи. В результаті в них договорах немає чітко структурованої системи основних принципів ЄС. Розвиток інституту основних принципів європейського права значною мірою е надбанням Суду ЄС і на сьогодні згадані принципи є свого роду "неписаною конституцією" права ЄС. Принципи є загальною позицією або формулою, з якої випливає певне правило поведінки, це саме неписані, тобто некодифіковані правові норми, які об'єктивно існують. В самому принципі не закріплено конкретної моделі поведінки, а міститься лише правова аксіома. Загальні принципи права, поняття яких охоплює загальні юридичні настанови, специфічні правила, спільні як для внутрішнього, так і для міжнародного права. В ст. 38 Статуту Міжнародного Суду ООН міститься таке формулювання: "загальні принципи права, визнані цивілізованими націями". Загальні принципи права фактично встановлюють верховенство закону. До останніх, наприклад, можна віднести "Справедливість і благо є закон законів", "Дія моя вчинена проти моєї волі - не моя дія", "Від слів закону не можна відходити". Основні принципи міжнародного права. ЄС застосовує їх як у внутрішніх відносинах, тобто у відносинах між держа-вами-членами, так і в зовнішніх, тобто у відносинах з третіми державами та міжнародними організаціями. Важливо, що саме в рамках Європейського регіону було вперше сформульовано деякі основні принципи міжнародного права. Й головним з них с принцип поваги прав та основних свобод людини. Враховуючи особливості формування європейського правового поля, загальні принципи права ЄС також включають принципи так званого європейського права. Прийнято вважати, що право ЄС є складового загальної системи європейського права, яка охоплює також правові норми, сформульовані в рамках Ради Європи та ОБСЄ. Як приклад можна навести принцип заборони дискримінації (нсдискримінації) за будь-якою ознакою. Процесуальні принципи європейського права. В процесі судочинства склались особливі норми, деякі з них стали настільки важливими, що набули сили принципів: пропорційність, рівність, таємність дорадчої кімнати тощо. Й остання категорія принципів стосується специфічних аспектів діяльності саме ЄС: принцип субсидіарності, прозорості, порпорційності солідарності,партнерства. 153. Хар-ка: принцип субсидіарності. У внутрішньому, переважно цивільному, праві цей принцип означає можливість застосування в спеціально передбачених випадках норм, які входять в суміжну правову галузь. Тобто фактично у внутрішньодержавному праві принцип субсидіарності є вирішенням проблеми прогалин у певних галузях права. В міжнародному праві й, відповідно, праві ЄС, даний принцип має дещо інше значення. Схематично можна представити його як розумний розподіл компетенції по певних рівнях. Тобто Євросоюз у цілому має компетенцію щодо вирішення виключно тих питань, які неможливо розв'язати на державному рівні. Відповідно, існує й інше коло питань, які недоцільно вирішувати на міждержавному рівні та які традиційно належали до внутрішньої компетенції держав. Незважаючи на суцільну інтеграцію, з окремих питань або навіть у цілих галузях можлива лише своєрідна координація зусиль держав, а також до певної міри уніфікація деяких норм. Маастрихтський договір прямо передбачає, що держави-члени повністю несуть відповідальність за освіту, соціальний та культурний розвиток, професійну підготовку. Те саме стосується охорони здоров'я. В указаних сферах допускається лише координація зусиль держав, а також сприяння глобальному обміну інформацією. Зміцнення національної політики можливе в цих сферах шляхом встановлення вимог щодо мінімальних гарантій. забезпечуються гарантії адекватного рівня врегулювання конкретних правовідносин. Зазначені положення закріплені в ст. 5 Маастрихтського договору, завдяки чому законодавчо визначені межі застосування принципу субсидіарності, Відповідно, його не може бути застосовано до тих питань, на які не поширюється дія договору або які не є цілями ЄС. Збалансованість внутрішньодержавних та союзних інтересів досягається завдяки наступним чинникам: - збереження національної індивідуальності; - здійснення ЄСом діяльності па засадах прозорості; - створення єдиного громадянства ЄС, включаючи основні права громадян, їх права на вільне пересування та активну участь у політичних процесах шляхом голосування на місцевому та союзному рівнях. 154. Ха-ка принципу солідарності. Відповідно, принцип солідарності закріплено в преамбулі та ст. 2 Маастрихтського договору. Термінологічне значення принципу солідарності поля-гас в єдності мислення, спільності інтересів, а також у спільній відповідальності за вчинені дії. Зважаючи на те, що в основі формування ЄС - ідея створення дієвого інструменту для вирішення спільних проблем та задоволення спільних інтересів, а не побудова наддержавної структури як такої, стосунки в ЄСі, який по суті є новим витком розвитку ЄС, встановлюються не за принципом ієрархічності. а за принципом солідарності. Фактично, країни-члени самостійно вирішують поставлені завдання шляхом створення спільних структурних підрозділів у межах ЄС. Та в будь-якому випадку так зване союзне регулювання по суті здійснюється національними посадовими особами, тобто саме національні політики несугь відповідальність за виконання рішень, прийнятих у рамках ЄС. Це призводить до того, що рішення союзної та національної влади реалізуються за єдиним механізмом. Відповідно, саме завдяки принципу солідарності, тобто спільності інтересів та цілей, забезпечується реальне втілення у життя рішень, прийнятих керівництвом ЄС. 155. Хар-ка принципу партнерства. Нерозривно пов'язаний з принципами суб-сидіарності та солідарності принцип партнерства, або, як його ще називають, принцип співробітництва. Концепція співробітництва між європейською та національними владами в рамках "європейського конституційного простору" передбачає, в першу чергу, перегляд конституційних норм кожної з країн-членів, тобто внесення деяких, іноді достатньо істотних змін до основного, найвищого закону держави, в якому закріплено керівні засади її діяльності. В багатьох країнах ЄС положення, які передбачають внесення змін до основних законів, були предметом розгляду національних конституційних судів. Відоме рішення Федеративного Конституційного Суду Німеччини від 12 жовтня 1993 р., яке, зокрема, стосується питання співвідношення національного конституційного права та права ЄС. Відповідно до принципу партнерства передбачається, що в питаннях узгодження національного законодавства із загальноєвропейськими нормами держави повинні підтримувати внугрішню та зовнішню стабільність держав-партнерів. Тобто під час узгодження конкретних методів досягнення визначених цілей кожна країна-учасниця бере до уваги не лише власні національні інтереси, а й національні пріоритети інших членів ЄС. Важко судити, чи залишається цей принцип лише задекларованим гаслом і чи дійсно держави-члени здатні відмовитись сприймати інші країни передусім як конкурентів. Але слід зауважити, що принаймні під час прийняття загальносоюзних рішень цей принцип набуває все більшого значення. 156. Хар-ка принципу пропорційності. Принцип пропорційності більше наближений до практичної регламентації в рамках ЄС та доволі активно застосовується в практиці Суду ЄЄ. Походження цього принципу пов'язане з внутрішнім правом країн-членів. Вважається, що найкращим чином концепцію пропорційності розроблено в німецькому праві. Отже, в основу принципу пропорційності покладено оцінку відповідності заходів, які необхідно вжити, поставленим цілям. Реалізується це шляхом дослідження усіх можливих наслідків - як негативних, гак і позитивних. За результатами обираються оптимальні шляхи розв'язання проблеми та з'ясовується, чи вона є настільки актуальною, що потребує негайного вирішення, встановлюється, чи не призведе розв'язання цієї конкретної проблеми до виникнення нових, інколи навіть серйозніших питань. Пропорційність застосовується для оцінки безпосередніх дій ЄС та для аналізу юр. ефекту цих дій при розгляді справ Судом ЄС. Основні типи справ, щодо яких застосовується зазначений принцип: 1) юридична чи фізична особа оскаржує певні адміністративні дії, в результаті яких, на думку цієї особи, було істотно обмежено її права (втручання в дану сферу має бути зведено до мінімуму, адже загальносоюзна політика спрямована на зміцнення та максимальне забезпечення цих прав); 2) оскарження санкцій, які, па думку позивача, є надмірними (пропорційність при визначенні покарання, адекватного заподіяній шкоді, є загальновизнаним правилом в усіх галузях внутрішньодержавного права); 3) оскарження напрямків діяльності певного адміністративного органу, які порушують принцип пропорційності, наприклад, витрачені зусилля або витрачені кошти не відповідають результату. 157. Хар-ка принципу недискримінації. Принцип нсдискримінації закріплено в ряді угод. Так. ще до підписання Амстердамського договору, який доповнив ст. 13 Договору про заснування Європейського Співтовариства, даний принцип було закріплено щодо наступних відносин: недискримінашї за національною ознакою (ст. 12); рівноправності чоловіків та жінок (статті 2 і 3); недискримінації між виробниками та споживачами сільськогосподарської продукції(ст. 34(2)}.Опосередковано передбачала застосування принципу недискримінації ст. 90, яка заборонила встановлювати додаткові податки щодо імпортованих товарів і тим самим спричиняти дискримінацію між національними та закордонними виробниками. Відповідно, ст. 13 названого Договору розширила повноваження ЄС протистояти дискримінації. Зокрема, в ній передбачено, що Рада, в межах своїх повноважень, діючи на підставі одностайного рішення Комісії та після консультацій з Європарламентом, може вжити необхідних заходів з метою протистояння статевій, расовій, етнічній, релігійній чи віковій дискримінації. Закріплений ще в Договорі про заснування Європейського Економічного Співтовариства, він підтвердив ідею формування союзу європейських держав. Заборона будь-якої дискримінації за національною ознакою закріплена в ст. 7 Договору про заснування Європейського Співтовариства. Заборона дискримінації за національною ознакою є своєрідним підґрунтям введення єдиного громадянства Євросоюзу. Судова практика: справа "Грант проти Півдснно-західної залізниці", в ході якої Генеральний адвокат стверджував, що навіть до підписання Амстердамського договору принцип недискримінаїш як основний принцип права ЄС покладав обов'язок на органи нього об'єднання та країни-члсни не вводити будь-яких дискримінаційних заходів. Отже, ця справа дозволяє проаналізувати становлення принципу не-дискримінації. Фактично, його закріплення в Амстердамському договорі стало кінцевою стадією цього становлення. 158. Хар-ка принципу прозорості. До підписання Маастрихтського договору цей принцип взагалі не визнавався як основний. Ранні Європейські Співтовариства з огляду на їх організаційну структуру та порядок функціонування були не дуже демократичними. Так, доступ громадськості до діяльності Європейських Співтовариств, а також можливість ЇЇ контролю були вкрай обмежені. Засідання Ради були виключно таємними, а протоколи ніколи не публікувались. Комісія також була закритим та бюрократизованим органом, а діяльність Європейських Співтовариств виглядала як лабіринт, що, звичайно, вплинуло на рівень інформування громадян та призвело до їх незацікавленості у подальшому розвитку ЄС. Але з підписанням Єдиного Європейського Актата укладанням Маастрихтського договору ситуація змінилась на користь сприйняття принципу прозорості. Так чи інакше його було визнано як один з основних принципів права ЄС, хоча і сьогодні з цього приводу тривають дебати. В процесі ратифікації Договору про ЄС, який відбувався не без труднощів, було виявлено тенденцію негативного ставлення громадян країн, що мали увійти в ЄС, щодо діяльності основних органів ЄЄ. Вирішенню цісї проблеми було присвячено міжурядову конференцію, яка передувала підписанню Амстердамського договору. На ній розглядалися проблеми зростання прозорості та відкритості ЄС та його інститутів. Такі країни, як Данія та Нідерланди, виступали проти таємності, яка огортала діяльність Ради міністрів. У результаті у І993 р. Рада та Комісія прийняли Кодекс поведінки, який було імплементовапо в правила процедури цих органів. Внаслідок цього вимоги щодо прозорості діяльності органів ЄС були закріплені в статтях 254 та 255 Амстердамського договору. Згідно з ними будь-який громадянин ЄС і будь-яка фізична чи юридична особа, яка мешкає або зареєстрована в одній з краш-члепів, володіє правом доступу до документів Європарламенту, Ради та Комісії згідно із правилами, які встановлені цими інститутами. З метою реалізації положень щодо прозорості, закріплених в установчих договорах ЄС та Європейських Співтовариств, всі інститут повинні внести певні зміни до правил процедури. Проте реальної прозорості діяльності органів ЄС вдалось досягти лише за допомогою судової практики, яка сприяла практичному утвердженню відповідних норм. Так, протягом 90-х років XX ст. слухались декілька судових справ, Міжнародного фонду дикої природи та "Інтерпорк" проти Комісії було визнано незаконним рішення останньої щодо відмоли надати необхідні документи. 159.. Заг. хар-ка інститутів ЄС. Для здійснення відповідних завдань та функцій ЄС створена спеціальна система органів, яку ще називають його інститутами або інституційним механізмом. Римський договір у ст. 4 запровадив лише чотири головних органи - Європарламент, Раду, Комісію та Суд. Ще одному органу - Рахунковій Палаті - було надано статус основного інституту Договором про ЄС. Зазначені п'ять основних органів ЄС, які одночасно є органами ЄС та практично верхівкою складної системи органів ЄС. Крім того, Договір про ЄС запровадив цілу низку важливих органів - Економічний та соціальний комітет, Комітет регіонів, фінансові, або, як їх ще називають, монетарні, інститути та деякі інші. Функції кожної з гілок влади, які чітко розмежовані в національних системах між такими інститутами, як парламент (законодавча влада), уряд (виконавча влада) та система судів (судова влада), серед органів ЄС так чітко не розмежовуються, а це означає, що неможливо ототожнювати якийсь орган ЄС, наприклад, із суто виконавчим або законодавчим органом державної влади у відповідній країні. Європарламент, Рада та Комісія безпосередньо пов'язані із законодавчим процесом. Завданнями Європейської Ради є вдосконалення та дослідження різних аспектів діяльності ЄС, вона не належить до інститугів ЄС, а є органом політичного керівництва, її рішення не мають нормативно-правового характеру, але значної мірою впливають на формування політичного курсу. У 1974 р., під час зустрічі лідерів ЄС у Парижі було вирішено подібні зустрічі на найвищому рівні, які отримали назву "Європейська Рада", зробити регулярними. Вони і проходили регулярно на неформальному рівні до того часу, доки ст. 2 Єдиного Європейського Акта не надала їм законного підґрунтя. Згодом це положення було закріплене в Договорі про ЄС, ст. 4 якого передбачає: "Європейська Рада дає Союзу необхідний імпульс для розвитку та визначає його загальні політичні орієнтири. До Європейської Ради входять керівники держав, урядів держав-членів та Голова Комісії, їх помічниками є міністри закордонних справ держав-членів та один із членів Комісії. Європейська Рада збирається принаймні двічі на рік під керівництвом голови держави чи уряду держави-члена, що головує в Раді ЄС. Європейська Рада представляє Європарламенту доповіді про хід кожного засідання і щорічний письмовий звіт про результати своєї діяльності". Хід цих зустрічей або, як їх ще називають, саммітів на найвищому рівні, які проходять двічі на рік, активно висвітлюються в засобах масової інформації. Вони є значною подією в політичному житті ЄС. …… .. 160. Історія розвитку Європейського Парламенту. В процесі становлення та розвитку системи основних органів ЄС жоден з них не зазнав таких суттєвих змін, як Європарламент. Ще в Договорі про заснування Європейського співтовариства з вугілля та сталі органу, який став прообразом сучасного Європарламєнту, було відведено досить скромну роль. Він здійснював здебільшого функції наглядача за діяльністю структур цієї організації. Проте вже у Договорі про заснування Європейського співтовариства з атомної енергії, а згодом і в Договорі про заснування Європейського Співтовариства роль цього органу значно зросла, що було зумовлено, в першу чергу, розвитком Європейських Співтовариств. Європарламент все більше ставав схожим на національний законодавчий орган, що і віддзеркалювалося в його назвах. При заснуванні Європейських Співтовариств за Римським договором зазначений представницький орган мав назву "Асамблея", До його складу входили представники держав-члснів, яких призначали уряди останніх. З метою підвищення свого авторитету у 1962 р. Асамблея почала називати себе "Європейською Парламентською Асамблеєю", а згодом змінила назву на "Європарламент". Офіційно цей орган було перейменовано на Європарламент лише у 1986 р. згідно з положеннями Єдиного Європейського Акта. Відповідно ж до ст. 190 Договору про заснування Європейського Співтовариства представники народів держав, що формують останнє, обираються до Євронарламенту прямим загальним голосуванням. Слід зазначити, що встановити прямі вибори членів парламенту було запропоновано ще у 1960 р., але практичне втілення цієї ідеї відбулося лише у 1979 р. Такий тривалий строк затвердження прямих виборів до Європарламенту пов'язаний з тим, що держави-члени довгий час не могли дійти спільної згоди щодо правомірності такого рішення. Ось чому в багатьох країнах питання відповідності прямих виборів до Європарламенту їх конституційному законодавству було предметом розгляду конституційних судів цих держав. Врешті-решт, країни визнали переваги прямого виборчого права. Та, незважаючи на те, що ст. 138 (3) Маастрихтського договору формально передбачено запровадження в усіх країнах ЄС єдиної процедури голосування, ще й по сьогоднішній день це завдання практично не реалізоване(Велика Брит.). Щодо кількісного складу Європарламенту, то необхідно звернути увагу на те, що у 1994 р. у ньому було 518 осіб. Основним принципом поділу місць у цьому органі є, перш за все, пропорційне представництво в залежності від кількості населення. Число мандатів, закріплених за кожною країною, фіксується в установчому акті і переглядається тоді, коли відбувається розширення ЄС чи істотно змінюється чисельність населення. Наприклад, об'єднання Східної та Західної Німеччини у 1991 р. призвело до суттєвого збільшення населення. Це стало причиною зростання чисельного представництва цієї країни в Європарламенті. У 1995 р. було запроваджено нові місця для країн, які приєднались до ЄС, - Австрії, Фінляндії та Швеції. Безперечно, тенденція до розширення кількості країн - членів ЄС, яка спостерігається нині, призведе до того, що норми їх представництва зменшуватимуться. 161. Політична структурованість Євро парламенту. Як і в національних законодавчих органах, в Європейському Парламенті представники різних держав об'єднуються у політичні групи, які формуються незалежно від національної належності та місця обрання їх членів. Критерієм об'єднання в даному випадку є політичні інтереси. Одночасно слід зауважити, що Правилами процедури Євросоюзу передбачено визнання політичних угрупувань. Як створення останніх, так і призначення до парламентських комітетів відбувається з урахуванням політичних засад. Відповідно до названих Правил процедури політичне угруповання (його ще називають фракцією) має складатись з представників більше ніж однієї країни. Загальна кількість представників має бути не меншою 23 осіб, якщо вони є представниками двох країн; IX - якщо до такого політичного угруповання входять представники трьох країн; 14 - якщо члени угруповання представляють чотири країни і більше. Одна особа не може входити до більш ніж одного політичного угруповання. Схема об'єднання представників у політичні угруповання, які практично є основою відповідних партій, подається Голові Європарламенту та друкується в офіційному виданні із означенням назви угруповання, його персонального складу та керівництва. Роль політичних угруповань, які уособлюють певні політичні партії, визначена її ст. 191 Договору про заснування Європейського Співтовариства наступним чином: "Політичні партії на європейському рівні є важливим фактором інтеграції в рамках Співтовариства. Вони сприяють формуванню європейської ідентичності та відображають політичну волю громадян Союзу".Аналіз нинішньої системи і складу політичних угруповань дає підстави зробити висновок, що найбільше об'єднане політичним угруповання Європейської народної партії та Партії європейських демократів, яке мас в Євронарламенті 22.3 місця. Наступними йдуть Партія європейських соціалістів - 180 місць, Європейська партія лібералів, демократів та реформаторів - 50 місць, угруповання "зелених" та Вільний союз за Європу - 48 місць. Об'єднання конфедеративних Іруп єдиних лівих та "зелених" лівих Скандинавії - 42, Союз за Європу напій - ЗО, угруповання за Європу демократій та різноманіття -16 місць. Депутатів, які не увійшли до існуючих політичних угруповань, - 27 осіб. Важливо, що склад та чисельність політичних угруповань можуть змінюватись. Слід зазначити, що останні три скликання абсолютна більшість місць в Європарламенті розподіляється між Європейською народною партією та Партією Європейських соціалістів. Представники саме цих партій займають основні керівні посади в Європарламенті. 162.Допоміжні органи Європарламенту Намагаючись ефективно здійснювати свою діяльність, Європарламент як один з важливих органів Євросоюзу самостійно визначає свою внутрішню організаційну структуру і Правила процедури. Відповідно до останньої Європарламент шляхом гаємного голосування абсолютною більшістю голосів, строком на два з половиною роки обирає Голову, який фактично виконує функції спікера, а також офіційно представляє Європарламепт на зовнішньополітичній арені, на різних урочистих подіях. Голова вирішує також ряд важливих адміністративних, юридичних та фінансових питань, контролює діяльність Європарламенту та його органів, а ще дотримання Правил процедури, закриває та відкриває засідання цього органу. Важливу роль у здійсненні керівництва діяльністю Європарламенту відіграє Бюро Євро-парламеїпу, до складу якого входять; Голова Євро-парламепту, його 14 заступників з числа депутатів Європарламен'Іу та п'ять квесторів. На цей орган покладено вирішення ряду адміністративних, фінансових та кадрових питань, особливо, щодо штату Секретаріату. До повноважень Бюро належить обрання членів парламентських комітетів.Щодо квесторів, то вони є асоційованими членами Європарламенту, що не мають права голосу. В Бюро вони виконують функції' консультативного характеру і відповідають за адміністративні, фінансові та деякі інші сторони діяльності Свропарламенту. При здійсненні своїх повноважень вони керуються вказівками Бюро.Крім того, в структурі Європарламенту існує ціла ни.зка допоміжних органів. До них, в першу чергу, необхідно віднести Конференцію голів, Конференцію голів комітетів та Конференцію голів делегацій. Конференція голів, до складу якої входять Голова Європарламенту та голови всіх політичних угруповань. Метою діяльності зазначеного органу є вироблення спільної точки зору щодо деяких важливих питань його функціонування. Повноваженнями Європарламенту є, зокрема, вирішення питання організації його роботи в законодавчій сфері, а також розподіл місць між політичними партіями, безпартійними членами та представниками інших органів Євросоюзу. Конференція голів відповідальна і за співпрацю Євронарламепту з іншими органами Євросоюзу, національними парламентами країн-членів, країнами, що не входять до цього об'єднання, а ще з іншими міжнародними організаціями. Крім того, вона повноважна вирінгувати питання розподілу компетенція між постійно діючими та тимчасовими парламентськими комітетами. Суттєвою частиною роботи Конференції голів с розробка проектів парламентського порядку денного та винесення рекомендацій із фінансових та адміністративних питань.Одним із допоміжних органів у структурі Європарламенту с Конференція голів комітетів, яка складається з голів усіх постійно діючих та тимчасових комітетів, з числа яких обирається Голова. До повноважень:винесення рекомендацій стосовно роботи комітетів та розробки плану розгляду законопроектів на наступний сесійний період.Щодо Конференції голів делегацій, то вона складається з голів постійних міжпарламентських делегацій, які обирають власного Голову. Основним завданням цього органу е розробка рекомендацій для Конференції голів стосовно організації роботи делегацій. 163.Постійні комітети ЄП Основна робота Європарламенту проводиться в його комітетах, засідання яких тривають щомісяця не менше двох тижнів. У той же час, щомісячні пленарні засідання депутатів тривають лише один тиждень. Саме діяльність комітетів дозволяє значною мірою підвищити ефективність роботи Європарламенту. Враховуючи, що в межах одного комітету представлені різні політичні точки юру, які беруться до уваги при підготовці пропозиції щодо проекту законодавчого акта, слід зауважити, що він приймається без особливих ускладнень. Цьому сприяє і те, що Комісія за договором із Європарламеитом видає законодавчу програму на кожний рік. Європарламент також може й за власною ініціативою надати Комісії відповідні зауваження щодо конкретного проекту. Принагідне звернемо увагу на те, що саме в парламентських комітетах було підготовлено проект Договору про Європейський Союз.В ЄП налічується 17 постійних комітетів, кожен з яких спеціалізується на вирішенні питань конкретної сфери діяльності Євросоюзу. Зміст діяльності комітету визначає в основному його назву. Система комітетів включає: Комітет із зовнішніх відносин, прав людини, безпеки та оборонної політики; Бюджетний комітет; Комітет із контролю за бюджетом; Комітет з громадянських прав та свобод, юстиції та внутрішніх справ; Комітет з питань економіки та фінансів; Комітет з правових питань та питань внутрішнього ринку; Комітет з промисловості, зовнішньої торгівлі, досліджень та енергетики; Комітет з питань праці та соціальних відносин; Комітет з навколишнього середовища, охорони здоров'я та споживчої політики; Комітет із землеробства та розвитку сільського господарства; Комітет рибного господарства; Комітет із регіональної політики, транспорту та туризму; Комітет з культури, освіти молоді, інформації та спорту; Комітет розвитку та співробітництва; Комітет з конституційних питань; Комітет з прав та рівних можливостей жінок; Комітет з петицій.Члени комітетів обираються на першій сесії після виборів членів Європарламенту, а вдруге - через два з половиною роки. Всі комітети обирають власні керівні органи, в першу чергу, Голову та Генерального доповідача. Важливе питання не обговорюється Європарламентом без попереднього його розгляду в комітетах та відповідної доповіді члена комітету на пленарному засіданні. Однак рішення комітетів не є обов'язковими для Європарламенту, хоча й мають вагоме значення. Це зумовлюється ще й тим, що у своїх рішеннях комітети не лише висловлюють власну точку зору, а й відтворюють результати своєї співпраці з певними органами Комісії та Ради. |