Етнопедагогіка XX ст. 45 Розділ III 50
![]()
|
§ 1. Характеристика українського фольклору У народознавстві паралельно використовують терміни «народна творчість», «народна поезія», «народна словесність», «народна поетична творчість», «усна народна творчість» та «фольклор». Науку про народну творчість прийнято називати фольклористикою. Проте де дуже загальне й широке поняття. Найуживанішим у сьогоденній практиці є поняття «фольклор». Фольклор — це народна творчість, в якій «художнє відображення дійсності відбувається в словесно-музично-хореографічних формах колективної народної творчості, що виражають світогляд трудящих мас і нерозривно пов’язані з їхнім життям та побутом» ]. Усна народна творчість узагальнює багатовіковий людський досвід, вона є носієм і втіленням народної мудрості, народного світогляду, його ідеалів. У ній відбивається національна психологія, національна свідомість народу, це його історія, філософія, мораль, правові закони. Фольклор як категорійне явище має свої, тільки йому притаманні особливості45. Найхарактернішою з них є ус- па форма творення й побутування. Узагальнені форми життя, виховання, навчання, спостережливості втілювались у рідному слові, закріплювались, передавались із вуст у вуста, шліфувались, набували значимості «народних перлин», які одне покоління передавало іншому як найдорожчу спадщину. Прагнення зберегти словесне народне творіння потребувало розвитку пам’яті, тому дослідники одностайно сходяться на тому, що «фольклор є мистецтвом пам’яті» (С. В. Мишанич). А це, в свою чергу, впливало на його жанрову структуру, поетичність. Невеличкі за обсягом фольклорні твори (пісні, приказки, забавлянки, утішки, примовки), завдяки образності й влучності рідного слова, краще запам’ятовувались, використовувались у повсякденному спілкуванні, знаходили свого слухача. Фольклору властива така риса, як традиційність, Фольклор бере витоки з народних традицій, своїми коренями він сягає у давнє минуле. Завдяки йому забезпечується нерозривний взаємозв’язок між минулим і сучасним, він також є скарбницею сталих народних звичаїв і стимулятором їх дальшого розвитку. «Головна ознака традиції — не косність, а певний ступінь сталості і неодмінно міцність спадкових зв’язків у розвитку,— пише історик фольклору Б. Путилов.— Традиційність є специфічна форма народного життя, культури, побуту, форма його руху. Всякий фольклорний процес неминуче набуває характеру руху всередині традиції, еволюції та трансформації традиції. На будь-якому відрізку часу фольклор будь-якого народу становить собою динамічну систему, певний стан традиції. Новоутворення, що при цьому виникають,— це перш за все зсунута і змінена традиція» Суттєвою ознакою фольклору є варіантність, фольклор не має незмінних форм. Простежимо це на кількох варіантах колискової пісні «Гойда, гойда, гойдаша»:
Де кобила, там лоша, Де кобила, там лоша, Там печене порося. Кобила у лісі, А лоша у стрісі. Гойда, гойда, гойдаша! Гойда, гойда, гойдаша!
Купив батько лоша, Вивів лоша пасти, Стоїть злодій під корчем, Хоче лоша вкрасти.
І кобилка, і лоша, І семеро поросят, І восьмеро овечат, Та нікому пасти. Виглядає вовк із ліса, Хоче лоша вкрасти. А це в поле, а це в море, А це наввишки, Скакай, Іванку, з колиски! Багато варіантів фольклорних творів свідчить про колективний характер творення, хоч, безперечно, фольклорні твори і мали своїх авторів у найпершому варіанті. Тому для усної народної творчості характерне поєднання колективного й індивідуального. Індивідуальне, яке сприймається гуртом, швидко поширюється, доповнюється, стає колективним творенням. Імпровізаційність як фольклорна ознака яскраво виявляється в казках, легендах, частівках, коломийках, бувальщинах, спогадах. Український фольклор різноманітний за жанровою характеристикою. Увесь фольклор умовно поділяють на прозовий та поетичний 46. Прозовий фольклор у свою чергу поділяється на дві великі групи: художня проза і документальна (неказ- кова). До художньої прози належать різні види казок: про тварин, героїко-фантастичні та чарівні, соціально-побутові, кумулятивні казки, небилиці. Документальна проза охоплює легенди, перекази, оповідки, народні оповідання. Провідною функцією неказко- вої прози є засвідчення та пояснення історично вірогідних джерел. Наприклад, переказ про заснування міста Києва: Одного разу, ще коли на тому місці, де тепер Київ, були ліси й поля, прийшли туди три рідних брати, що називалися Кий, Щек і Хорив. З ними була їхня сестра Либідь. Стали вони над Дніпром і найстарший Кий сказав:
Вони вирубали ліс і побудували перші хати. А те забудоване місце обвели ровом й обгородили гострокіллям і назвали цю оселю — город Київ, значить — Києве місто. Через якийсь час переїжджали з півночі на південь човнами по Дніпру два хоробрих лицарі: Аскольд і Дир. Вони побачили гарне місто над річкою і воно їм дуже сподобалось. Тому ввійшли до нього і сказали киянам:
Жителі Києва радо згодилися на те, і ці два князі запанували як перші українські князі. Свою державу вони поширили на всі ті села та містечка, що вже тоді постали довкола Києва. Вони зібрали стільки війська, що ним могли не тільки боронити свою державу від нападу чужих племен і чужих князів, а и самі йшли з військом на сусідні краї і навіть аж до грецької столиці — Царгороду. Отож росла і розвивалась українська держава зі своєю столицею Києвом, що започаткував цю державу. Про те, що в переказі про заснування Києва і про перших князів є трохи й правди, свідчать передусім згадки в грецьких книжках, а ще й ті пам’ятки, які й донині зосталися з тих давніх часів: біля Києва гора Щековиця, горб Хорив, річка Либїдь, у Києві і над Дніпром — Ас- кольдова могила 47. Народні оповідання (оповідки) ведуться здебільшого від першої особи, мають характер спогадів про якісь надзвичайні події, пригоди або повчальні гумористичні історії, іноді з гумором. Наприклад, «Не випусти рака з рота»: — Летіла ґава понад морем, дивиться — лізе рак. Вона хап його та й понесла до лісу, щоб гарненько поснідати. Бачить рак, що доведеться пропасти, та й каже вороні:
Одним із жанрів поетичної усної народної творчості є замовляння, заговори, які начебто несуть у собі чудодійну силу впливу на навколишній світ. У народі побутують господарські, лікувальні, громадські, приворотні замовляння. Ось деякі приклади: Вуд-вуд, вуд-вуд, вуд-вуде, Чом не робиш, як люди? Люди роблять вдень, вночі, А ти сидиш на корчі.
На тобі полинь, А мене покинь. (Заклинають, як купаються на Мавчин Великдень.)
Вичисти мені око! (Замовляють, коли щось потрапило в око.)
Біжи до води, Кого стрінеш там, Того й напали: Чи коня, Чи вола, Хоч кобилу, Хоч дівчину чорнобриву. (Цим заклинанням допомагають позбутися гикавки.) До поетичної народної творчості належать короткі влучні вислови — приказки, примовки, прислів’я, загадки, прикмети, каламбури, вітання, прокльони, побажання, афоризми тощо. Цей вид творчості називається пара- міографією, що означає найкоротші жанри, які в образній формі відображають найсуттєвіші сторони навколишнього середовища, суспільних і родинних відносин. Серед дитячого фольклору у цьому жанрі найпоширеніші примовки, заклички, прозивалки, мовчанки, ми- рилки. Наприклад, коли в дитини випадає зуб, його кидають через грядки й промовляють: Мишко, мишко, На тобі кістяний зубок, А мені дай залізний! Просять зозулю вгадати тривалість життя: Зозуле рябенька, Пташино маленька! Закуй мені по звичаю, Доки жити в світі маю? Навесні, коли пригріє сонечко, прилетять ластівки. Діти, щоб позбутися веснянок на обличчі, кидають камінці вслід за першими ластівками й промовляють: Ластівко, ластівко! На тобі веснянки, Дай мені білянки! Встромлюючи послинену паличку у мурашник, діти приказують: Мурашка, мурашка, Садовая кашка, Дай мені кваску, А я тобі — медку. Побачивши слимака, малюки штовхають його паличкою. А коли він сховає ріжки, приказують: Павлику-равлику, Вистав свої ріжки. Тобі два, мені два, Поділимось обидва. Восени, шукаючи гриби, діти примовляють: Гайку, гайку, Дай гриба і бабку, Сироїжку з добру ніжку, Красноголовця з доброго молодця. До власне дитячого фольклору цієї групи належать прозивалки. Ось деякі з них: На Миколу: Коля-Колюнчик Розбив чавунчик, Черепочки збира, Ними курочку ганя. На Марка: Ходить Марко по ярмарку, Не купує, не торгує, Тільки кричить, пащекує. Для забав дітей використовують каламбури: Пішов дід на гриби, Баба на підпеньки, Дід свої поварив, Бабині сиренькі. Танцювала риба з раком, А петрушка з пастернаком, А цибулька дивувала, Як петрушка танцювала. Дотепи-пастки: Перша дитина: Я піду до лісу. Друга дитина: І я. Перша дитина: Зрублю дерево. Друга дитина: І я. Перша дитина: Зроблю ночви. Друга дитина: І я. Перша дитина: Свині будуть їсти. Друга дитина: І я. Як ставитись вихователеві до кепкувань, прозивалок, дотепів-пасток? Адже вони несуть негативне емоційне забарвлення. Забороняти? Та це не допоможе. їх створюють самі діти, вони їх і промовляють. Це прояв дитячої творчості. З приводу цього академік М. Г. Стельмахович пише, що заборона нічого не дасть, «...хіба що відіб’є бажання від щирого волевиявлення настрою, від захоплення римуванням слів, критичного ставлення до вчинків, придушить мовну ініціативу, позбавить можливості пізнати полеміку, відчути суть міжособистих взаємин, набувати вміння відстоювати свою гідність, усувати непорозуміння, бути стриманим, статечним, вміти попросити пробачення, помиритися, якщо допустив необачний учинок чи посварився, не ображатися на критику, якщо вона справедлива, не бути злопам’ятним» К Діти сваряться — це неминучий супутник дитячого життя. Тут у нагоді вихователю стануть прислів’я («Уміли сваритися, умійте й миритися») та тексти мирилок: Мир — миром, Пироги з сиром, Вареники в маслі, Ми подружки красні. Обнімемося! Поцілуємося! Або діти беруться за руки й промовляють: Мирись, мирись Та більше не сварись! Поцілуємося! До поетичного фольклору належать і небилиці, нісенітниці— жартівливі, смішні тексти, які містять гумор, описують неіснуючі вигадані події. У дітей вони викликають сміх, бажання запам’ятати та переказати текст іншим, насмішити їх. Ой гоп, чики, чики, Та червоні черевики, Підківками цьок, цьок, цьок! А ніжками скок, скок! Ой гоп та й по хаті, Сватавсь рогач на лопаті, Горщик сватався на мисці, Ополоник на копистці, Мисник сватавсь на полиці, Житній хліб на паляниці. Ой гоп, рано-вранці Гарбуз сватавсь на ковганці, А ковганка незлюбила, Салатовку полюбила, Віник сватавсь на мітлі, Макогін на моїй спині. Поетичну групу українського фольклору складають також пісні, голосіння (голосилки) та думи. Українська пісня — це невичерпне джерело національної культури. Пісня супроводжує все життя і діяльність людини — від народження до останнього проводу з життя. Тому-то й класифікація пісень досить різноманітна. Це календарно-обрядові, трудові пісні, колядки, щедрівки, веснянки (гагілки, гаївки), купальські, петрівчані, обжинкові, гре- бовецькі, весільні, ігрові, хороводні пісні. До епічного жанру народної творчості належать думи, балади, історичні пісні. Отже, система фольклорних жанрів, створена українським народом упродовж віків, є тим ґрунтом, на якому зросла народна педагогіка, народна дидактика; ґрунтом, з якого започатковується й наукова педагогіка. § 2. Колисанки і забавлянки у роботі з дітьми Колискові пісні, забавлянки, утішки належать до найбільш ужиткової народно-поетичної спадщини, яку використовує народна педагогіка для виховання своїх наймолодших громадян. Висока художність цих малих жанрів фольклору не може не залишити слід у душі дитини і, часом, стає фундаментом для подальших естетичних уподобань людини. Ця жанрова галузь фольклору складається і виконується дорослими, це творчість дорослих для дітей, для немовлят, які ще тільки починають опановувати мову. Тому не дивно, що саме цей жанр здавна цікавив як збирачів, так і дослідників народного фольклору. Так, у XIX ст. колисанки, забавлянки та утішки були предметом дослідження М. Левицького, О. Вєтухова, на сучасному етапі — І. Пільгука, Г. Виноградова, В. Бойка, Г. Довженок. Вони зібрані в окремі фольклорні збірки 48. Колисанка — це перший поетичний твір, з яким зустрічається дитина вже в перші дні свого життя, вона чує його з вуст найближчої людини — матері. Вони несуть у собі емоційно насичену функцію встановлення контакту між матір’ю та немовлям без сторонніх слухачів. У них відбита глибока материнська любов, оспівується світ добра, краси й справедливості, який кожна матір прагне виплекати у своєї дитини. Тому в них відображуються найглибші почуття людини, вони захоплюють своєю ніжністю, безпосередністю, простотою. Це перші уроки духовності, моральності, чесності, чемності (добре, погано, можна, не можна), шанобливого ставлення до праці. Колисанки допомагають ознайомити дитину з навколишнім світом, це перші поетичні твори, які дитина запам’ятовує, повторює слова, фрази. Це й перші музичні твори. Головна функція колискових пісень — впливати на стан і настрій дитини в момент засинання. «Багаторазове погойдування з повторенням однієї і тієї ж музичної фрази — поспівки вузького діапазону в одноманітному ритмі,— зазначає Г. В. Довженок,— позитивно діє на психіку дитини і швидко її заколисує. Водночас ці пісні є ще й неусвідомленим початком проникнення малечі у світ мистецтва, що є важливим виховним елементом» 49. У колисанках органічно поєднуються пізнавальний (повчальний) та естетичний (мистецький) аспекти на «...самій доступній для дітей хвилі — емоціональній. Поступово, краплина за краплиною, вбираються й запам’ятовуються через пісню... фонетичні, лексичні й морфологічні особливості поетичної мови, а далі — все коло образності, конкретні засоби мистецького уособлення тих чи інших відтінків почуттів і думок, що врешті-решт приводять до усвідомлення національної самобутності мистецтва» 50. Колисанкам як жанровій різновидності фольклору притаманні специфічні риси та характерні тільки для них особливості. Розглянемо їх. Змістовна характеристика колискових пісень характеризується оспівуванням дитини й матері. Найпоширеніша група пісень, у центрі яких — дитина й турбота про неї. Задовольнити її потреби допомагають супроводжу ючі дійові особи: Котик, гулі, шпаки, Сонко, Дрімота та сама мати. Співаючи пісню, дитині бажають здоров’я, немовляті здоров’я приносить спокійний сон. Тому, заколисуючи дитину, мати закликає Сон та Дрімоту, ці персоніфіковані образи, принести малечі тихий, міцний, спокійний сон: Ой ходить сон коло вікон, А дрімота коло плота. Питається сон дрімоти:
Де дитина малесенька,— Там ми будем ночувати, Дитиноньку колихати. Особливістю українських колисанок е те, що образ Кота виступає в них першим оберегом, який перебирає на себе всі незгоди, все лихо, він оберігає сон та здоров’я малюка, заколисує його: А-а, котино! Засни, мала дитино! Ой на кота все лихо, Ти, дитино, спи тихо! Ой кіт буде воркотати, Дитинонька буде спати! Центральним атрибутом колискових пісень є колиска з мальованими бильцями, золотими вервечками, срібними дзвіночками, пуховими подушками, шовковим укривалом: Ой ну, люлі, люлечки, Шовковії вервечки, Мальовані бильця, Ходім до Кирильця... А щоб одягти дитину, мати знову звертається до Кота: Ой кіт-воркіт На віконечко скік, А з віконечка на торжок, Купив собі кожушок, І шапочку бобровую, І стьожечку шовковую. Треба з котика зняти, А дитині дати, Щоб тепленько було спати. У наступній групі пісень оспівуються образ матері, її турбота про дитину, роздуми над долею, страждання, смуток. Оспівує мати і свої сподівання на щасливу материнську долю, якій не судилося сповнитися: Мати сина колихала, Дня і ночі не доспала Та думала — добрий буде, Що він мене не забуде. Мати сина годувала, Всю неділю покладала.
Буду мати з нього радість... А він ледащиченька, Свою неньку зневажає, З двора її виганяє. Серед українських колисанок чимало й таких, які нагадують пародію на них, з комедійними образами діда й баби: Колисала баба діда Звечора до обіда, Поки стало в торбі хліба. Як не стало в торбі хліба, Покинула баба діда.
Чом ти й досі не жонатий? Чом ти, діду, не співаєш? Бо ти, діду, язика не маєші Своєрідними є колисанки за характером художніх засобів виразності. Створенню пісенних образів сприяють прості художньо-зображувальні засоби мови: епітети, порівняння, метафори, численні повтори, звертання, риторичні запитання, діалоги: А-а-а!
А-а, а-а, а!.. Для, колисанок характерна своєрідна вокалізація або на голосних звуках (а-аа, е-е-е), або на рівноскладових словосполученнях (баю-баю, бай; люлі, люлі, люлі; лю- ляй же, люляй; чуч-беле, чуч-беле), низький регістр співу, врівноважена ( у стабільному темпі) манера виконання, спрямована на збереження психологічного спокою дитини. Колискові пісні композиційно прості. Ось чому їх здавна використовувала народна педагогіка: «Пісня, звернута до дитини, стає художнім втіленням однієї з найважливіших концепцій народного світогляду — неподільності добра й праці, чесності й праці. Прості й водночас мудрі народні твори не вдаються до прямої дидактики, а через яскраві, колоритні образи, використовуючи найхарактерніший для дитячого фольклору художній прийом — олюднення якостей та дій персонажів пісень,— малюють захоплюючу, цікаву й повчальну картину». Колискові пісні повинні звучати над колискою з перших днів життя немовляти. Не завадять вони й дитині дошкільного віку. Тиха, чарівна мелодія колискової пісні з вуст матері чи бабусі (або магнітофонний запис, платівка) заспокоюють дитину, вливають в її душу любов до рідного слова, до мелодики рідної мови. Бажано влаштувати для батьків дітей раннього та молодшого дошкільного віку вечір колискової пісні з залученням батьків до співу. Це може бути вечір-конкурс серед батьків на краще виконання колискової пісні або «Чарівні мелодії колисанки» — вечір, на якому співають усі: і батьки, і вихователі, і діти. До того ж такі конкурси доцільні й серед педагогів дошкільного закладу. Тоді, можливо, колискові пісні залунають у спальних кімнатах дошкільних закладів чи то у виконанні вихователів, чи то в запису. З дітьми всіх вікових груп слід заучувати й розігрувати тексти колисанок на індивідуально-групових заняттях. Наприклад, розігрування колисанки «Коте білий, коте сірий» з дітьми середньої групи. На столі у вихователя — іграшкове ліжко, у ліжку — лялька, біля ліжка — котик. П’ятеро-шестеро дітей сидять півколом на стільчиках. Вихователька тихо співає колискову й супроводжує слова діями — погладжує котка: Коте сірий, коте білий, Коте волохатий, Не ходи по хаті, Не буди дитяти. Котусь буде воркувати, А дитина буде спати. «Втомилась Оленка маленька, лягла в ліжко й хоче заснути, та котик їй заважає, ходить по хаті, нявчить. Давайте, дітоньки, попросимо котика всі разом, щоб він не заважав нашій Оленці спати. Я буду співати, а ви тихесенько-тихесенько мені підспівуйте»,— каже вихователька. Вона співає, а діти підспівують (пісня виконується на одному занятті три — чотири рази). На наступному занятті цією ж колисанкою загойдують ведмедика чи зайчика. Одна й та сама пісня повторюється на кількох заняттях, аж поки діти не запам’ятають її текст. Поступово вихователька вводить нові текстові варіанти цієї колисанки. Тепер уже з’являються двоє котів, які оберігають ляльчин сон: Ой ну, котів, котів два, Сірі, білі обидва. Сірі, білі, волохаті Полягали коло хати. Не збудіть малого дитяти: Воно у нас малесеньке, Воно спати радесеньке. З дітьми старшого дошкільного віку заучують складніші за змістом колисанки з цієї самої теми. Спочатку «нарощують» слова, продовжуючи сюжет та змінюючи окремі вирази: Ой ну, коте, котина! Засни, мала дитина! Коте волохатий, Не ходи по хаті, Не буди дитяти! Дитятко маленьке, Воно спати раденьке. Ой ну, коту рудку, Вимети хатку! А ти, коте сірий, Вимети сіни! Та піймай мишку, Та вкинь у колиску; Мишка буде грати, А мала дитина спати. Далі вихователька пропонує й нові ускладнені текстові варіанти, за змістом яких дії імітують та виконують самі діти — розмовляють з котиком та дитиною (лялькою) : А ти, коте сірий, А щоб спало, щастя мало, Та вимети сіни, А щоб росло, не кричало, Та піймай мишку, А щоб росло, не боліло, Та пусти в колиску. На животик не хворіло, Мишка буде грати, На серденьку здоровіло. Коток воркувати. Щоб рісточки у кісточки, Лялечка буде спати, Розум добрий в голівочку. А я буду колихати. А-а-а! Знайомі колисанки діти співають у дидактичних іграх «Укладемо ляльку спати», «На добраніч, мої любі», «Колисанки нашій лялі» та інших, на вечорах співу. Забавлянки, утішки — це коротенькі пісеньки або віршики, поєднані із своєрідними вправами і покликані зміцнювати дитину фізично, підтримувати радісний, бадьорий настрій. Це своєрідна форма емоційного спілкування дорослих з дитиною, побудована на глибокому знанні психології дитини різного віку. Для найменших, які тільки-но починають сидіти, у народі складено своєрідний тип забавлянок — чукикалок (гуцикалок) з похитуванням, підкиданням дитини на коліні або на одній нозі: Ой чук, чук, чук, А бабуся карасиків — Наловив дід щук! Годувати Тарасиків; А бабуся пліточок — А бабуся окунців — Годувати діточок, Годувати молодців. Для немовлят—утішки-ігри з пальцями. Це різні варіанти «Сороки-ворони», «Сороки-довбухи» та «Варила мамочка кашичку»: Варила мамочка кашечку, варила. Одному дала до горнятка, Другому до мисочки, Третьому до кайстроника, Четвертому дала до ложки, А п’ятому не дала, Бо не приніс сала. Для дітей, які опанували рідну мову, пропонуються забавлянки-діалоги (зважаючи на те, що це вік інтенсивного розвитку діалогічного мовлення):
Де була?
У більшості забавлянок закладена практично-діяльна функція, яка передається різноманітними рухами: Дибки, дибки! Ходить котик по лавочці, Водить кішку за лапочки: Диб, диб, диб! Ця утішка супроводжує навчання ходінню. Забавлянки ознайомлюють дітей з трудовими процесами («Гу-ту-ту, варю кашу круту», «Куй-кую чобіток», «Печу, печу хлібчик»), прославляють працю, засуджують нероб. У змісті забавлянок передаються морально-етичні повчальні мотиви, спрямовані на формування майбутнього світогляду, духовності дитини: Гопа, гопа, гопа-чуки, — А ви, діти, не сваріться, Наварила мама щуки, Та рибкою поділіться. Та не знала, де подіти, А ви, діти, пам’ятайте, Та кинула межи діти. Свою матір споминайте. Вік, на який припадають забавлянки, є сензитивним для мовленнєвого розвитку малюків. Саме тому народ створював для них бездоганні поетичні мовленнєві зразки. В них дитина зустрічається з різноманітними звуко- наслідуваннями. Тут і скрекіт сороки (скро-ко-ко), скигління зайчика (скугу-гу, скугу, скау-скау), цвірінькання горобця, курликання журавлів (трі-рі-рі); шелестіння листя (шу-шу-шу, ш-ш-ш), звукосполучення на означення руху (гойда-да, гойда-ша, чуки-чуки, тосі-тосі, а-та-та, хиті-хиті). Враховано й особливості запам’ятовування дітей, тому кожна утішка має багато повторів. Повторюються початкові слова («Варила мишичка кашку, варила», «Лад- ки-ладки», «Тосі-тосі»), слова-звернення («Зайчику- зайчику», «Мишко-мишко, де була?»), дієслова («їхали- їхали», «печу-печу», «товчу-товчу»), повторюються числа, звуконаслідувальні слова: Та й було у баби Сім котів, Сім котів, сім котів, Сім котів. Та й виорала Сім ланів, сім ланів, Сім ланів… До особливого виду жартівливих забавлянок належать казочки «надокучливі», «безконечні казочки», «кумулятивні казочки»; їх розказують дітям, коли ті надто наполегливо просять розповісти казку. Вони мають зачин, оповідальність як і в справжніх казках. Ефект безконечності створює відповідь на поставлене наприкінці запитання, воно потребує повторення попереднього тексту: Послухайте, люди, — А хто збив нам горнець? Дивна байка буде! Баба каже: — Горобець! Був собі раз горобець, — Підіб’ю йому крильця! Бабі збив новий горнець. Чи казати знов з кінця? Прилетіла горобчиха, Як казати, то казати: Питається баби стиха: Був собі раз горобець.., Забавлянки й утішки супроводжують усе життя дитини, їх використовують у виховній роботі з дітьми усіх вікових груп. Найрозповсюдженішою формою роботи е розігрування забавлянок. У групах раннього віку їх розігрують переважно індивідуально чи з двома-трьома дітьми, в молодшому та середньому дошкільному віці — з підгрупами дітей (до 12 чоловік). Так, у групах раннього віку розігрування утішок супроводжується наочністю й активною діяльністю дітей. Одну й ту саму утішку розігрують три-чотири рази. В перший раз вихователька читає сама і показує іграшки чи дії на ляльці. Потім поступово залучає дітей до виконання окремих дій, повторення окремих слів. Якщо утішка розігрується останній раз, дитина повністю виконує всі дії, повторює слова, вирази або навіть увесь текст. Наводимо приклади розігрування утішок, забавлянок. Кую-кую чобіток На столі лялька, взута в чобітки, лежить молоточок. За столом сидять трое-четверо дітей і вихователька. Вона знімає чобіток з ляльки, свої дії супроводжує словами: «Які гарні червоні чобітки у нашої Ганнусі, Та ось біда, вони трохи зносилися, їх треба підкувати. Де мій молоток? А ось і він». Читає утішку, тримаючи в одній руці чобіток: Кую-кую чобіток, Подай, бабо, молоток. (Бере сама молоток й імітує підбивання чобітка.) Не подаси молоток — Не підкую чобіток. Під час повторного читання замість слова бабо вихователька називає ім’я дитини: «Подай, Олю, чобіток». Через день-два діти можуть виконувати всі дії на слова і прохання дорослого: зняти з ляльки чобіток, взяти молоток і підбивати чобіток. Летів горобчик Діти разом з вихователькою сидять за столом. На столі — українська піч (зроблена з картону), іграшковий стіл, на якому лежать калачі. В руках у виховательки пташка-іграшка. Діти розглядають іграшки, називають їх. Потім вихователька пропонує їм послухати українську народну пісеньку. Летів горобчик: (Імітує рухи горобчика.) Жив, жив, жив!
(Шукає, розглядає.)
(Підлітає до столу.)
(Імітує рухи горобчика, що дзьобає калач.) Вихователька двічі читає, опісля запитує: «Як кричав горобчик?» Пропонує повторити разом: «Жив, жив, жив!» — «Де ж сісти горобчику?» Діти відповідають: «На печі».— «Що ж їсти горобчику?» — «Калачі».— «Як їв горобчик?» — «Гам». Повторне розігрування, дії з горобчиком виконують діти. Поїдемо, синочку, з тобою в село! На столі сидить лялька-хлопчик. З другого кінця — лоша, корова, теля, вівця, порося, коза, собака, кішка, курка, півень. Діти розглядають їх, називають. Вихователька читає утішку, показує потрібну іграшку-тварину. Поїдем, синочку, З тобою в село. Багато побачим, Почуємо там. Лошатко: «І-го-го!» Корівонька: «Му-у-у!» Телятко: «Мі-мі-мі!» Вівця: «Бе-е-е!» Поросятко: «Хрю-хрю-хрю!» Кізонька: «Ме-е-е!» Собачка: «Гав-гав-гав!» А киця: «Няв!» Курочка по сінцях: «Ко-ко-ко!» А півничок на подвір’ї: «Ку-ку-рі-ку!» Під час повторного розігрування вихователька роздає тварини дітям (беруть участь 10 дітей), діти показують тварину, називають її і звуконаслідують. Інсценування й драматизація забавлянок та утішок проводиться в старших групах дитячого садка в години розваг у другій половині дня. Всі діти сидять на стільчиках півколом. Одну утішку драматизують чи інсценізують три-чотири рази. Зайчику, зайчику
Де ти бував?
Перебили пальчики, Ледве я втік Через бабин тік, Та через колоду, Та хвостиком у воду — Шубовсть. Утішку драматизують двоє дітей: одна дитина запитує, а зайчик (у шапочці зайчика і з хвостиком) відповідає. На останнє слово «шубовсть» зайчик сідає на стільчик. Я маленький хлопчик, я маленька дівчинка Троє дітей в українських національних костюмах. У хлопчика— дудочка, у дівчинки — сопілка. На килимку— стовпчик і стільчик. Першим виходить хлопчик з дудочкою і промовляє: Я маленький хлопчик, Виліз я на стовпчик, На дудочку граю, Всіх вас забавляю. Ду-ду-ду-ду! Виходить дівчинка: Я маленька дівонька, Як у полі квітонька. (Сідає на стільчик.) На сопілку граю, Пісеньку співаю, Всіх вас розважаю. Ля-ля-ля-ля-ля! Виходить третя дівчинка-україночка: Українка я маленька, Українці батько й ненька, Сестричка й братик милий (Показує на дітей із сопілкою та дудочкою.) На Вкраїні ся родили. Ну-мо, станьмо в хоровод. Усі діти стають до хороводу і співають «Подоляночку». Отже, забавлянки, утішки, як і колисанки, у доступній формі ознайомлюють дітей з навколишнім, вводять їх у доросле життя, призвичаюють до морально-етичних норм поведінки, розвивають дитяче мовлення, збагачують словник образними виразами та поетичними рядками. |