Учебник по клиндиагностике (укр.). Учебник по клиндиагностике (укр. Вступ предмет клінічної діагностики
![]()
|
Глава IX ДОСЛІДЖЕННЯ НЕРВОВОЇ СИСТЕМИ Захворювання центральної і периферичної нервової системи можуть спричинятися багатьма факторами (стреси, травми, погод-ні умови, інфекції та ін.). У тварин спостерігаються сонячний і тепловий удари, крововиливи в головний мозок і його оболонки, запалення оболонок головного мозку (менінгіт), запалення головного мозку (енцефаліт), параліч спинного мозку, запалення оболонок спинного мозку тощо. Характерні ознаки ураження нервової системи проявляються при таких інфекційних та паразитарних захворюваннях, як сказ, стовбняк, ценуроз та ін. Для одержання найповнішої інформації досліджувати нервову систему рекомендується за такою схемою: дослідження поведінки тварин, черепа та хребта, органів чуття, поверхневої і глибокої чутливості, рухової сфери, рефлексів, вегетативного відділу нервової системи, спинномозкового ліквору. Нервову систему досліджують за допомогою основних, загаль-ноклінічних методів — огляду, пальпації, перкусії і додаткових — рентгенівського, хронаксиметрії, електроенцефалографії, радіотелеметрії, методу рефлексів, фармакологічних проб. Проводять також лабораторне дослідження ліквору. ДОСЛІДЖЕННЯ ПОВЕДІНКИ ТВАРИН Поведінка тварини — це відповідна реакція організму на різні подразники. Поведінку досліджують спостереженням за змінами положення тіла, рухів очей, вушних раковин, хвоста, кінцівок, приймання корму та води. Аналізуючи реакцію тварини, необхідно враховувати вид, вік, фізіологічний стан, умови утримання тварини. Поведінка тварини залежить також від типу нервової системи. В основу поділу тварин за типами нервової системи лежать такі властивості процесів збудження і гальмування, як сила (робото-здатність клітин кори великих півкуль), урівноваженість (співвідношення між збудженням і гальмуванням), рухливість (швидкість зміни процесу збудження процесом гальмування, і навпаки). Серед тварин розрізняють чотири типи нервової системи: збудли- 234 вий тип (холерик) — сильний, неврівноважений, рухливий (тварини такого типу схильні до неврозів); рухливий тип (сангвінік) — сильний, урівноважений, рухливий (до такого типу належить більшість тварин); інертний тип (флегматик) —сильний, урівноважений, малорухливий; слабкий тип (меланхолік) — слабкий, неврівноважений, малорухливий (тварини такого типу малопридатні для господарського використання, схильні до захворювань). Здорові тварини помірно реагують на подразники. Розладами поведінки є пригнічення і збудження тварини. Пригнічення характеризується зниженням або відсутністю відповідної реакції на зовнішні подразники. Легкий ступінь пригнічення (в'ялість, апатія) характеризується малорухливістю, байдужістю тварини до навколишнього. Оклик її може викликати звичайну відповідну реакцію. Тривале перебування тварини в стані апатії характерне захворюванням із зниженням основного обміну, що спостерігається на початкових стадіях хвороб печінки, нирок, які перебігають з явищами інтоксикації. Легке пригнічення буває при захворюваннях у всіх видів тварин. Сонливість (ступор) виражається послабленням уваги до навколишнього середовища, гальмуванням вольових функцій, тварина більше лежить, в'яло рухається, голова опущена, очі напівзакриті, хитається, іноді падає. Відповідні реакції на подразнення знижені. Сплячка або сопорозний стан (сопор) межує з втратою свідомості. При цьому виражені більш глибокі розлади з боку кори головного мозку — тварини стають сонливими. Різкими подразниками можна викликати коротку відповідну реакцію, а потім тварина знову впадає у глибокий сон, впирається головою в стіну, корм не пережовує, спостерігається порушення координації рухів при ходьбі. Коматозний стан (кома) характеризується повною втратою свідомості, відсутністю рефлексів, послабленням вегетативних функцій. Навіть сильні подразники не можуть вивести тварин з цього стану. Кома буває при пошкодженні кори головного мозку (запалення головного мозку, пухлини, ехінококоз, це-нуроз). Коматозний стан іноді спостерігають у високопродуктивних тварин при кетозі, пасовищній тетанії, післяродовому парезі. Пригнічення з різним ступенем вираженості буває при хронічній водянці мозку, сонячному та тепловому ударах. У телят при токсичній диспепсії можна простежити в динаміці усі ступені пригнічення, які швидко змінюються. Пригнічення є клінічною ознакою цукрового діабету, уремії, кетозу, тяжких гепатитів. Збудження характеризується підсиленням рухових і психічних функцій. Воно може бути слабким, сильним і буйним. Проявляється нестримним рухом вперед, агресивністю. Коні можуть лізти на стіну, дерева, падати в канави, водойми. Характерно проявляються стадії збудження при сказі. Собаки біжать, нападають на людей або тварин, у клітці гризуть залізні дроти. Для великих жуйних тварин збудження характерне в початковій стадії кетозу, при 235 отруєннях нітритами, нітратами, отруйними рослинами. Найбільш різке збудження спостерігається при менінгіті, енцефаліті, сказі, отруєннях. В більшості випадків періоди збудження змінюються періодами пригнічення. Формуванню сучасних уявлень про поведінку тварин сприяє етологія. Як наука етологія аналізує добовий режим, характерний для певного виду тварин, вивчаючи організацію і фізіологію цього режиму. Загальна етологія вивчає основи життєвих проявів і вплив на них нервової системи, гормонів, спадкових факторів, а також аналізує динаміку життєвих проявів. Спеціальна етологія вивчає форми рухів тіла, орієнтацію тварин у просторі, територіальні та соціальні відношення індивідуумів, звукове спілкування тварин, поведінку при розмноженні і форми піклування про по-томство, поведінку молодих тварин. ДОСЛІДЖЕННЯ ЧЕРЕПА ТА ХРЕБТА При дослідженні черепа звертають увагу на його об'єм, форму, наявність деформацій, температуру шкіри, болісну чутливість, консистенцію кісток, їх цілість, характер перкусійного звуку. Ці показники визначають за допомогою огляду, пальпації, перкусії. У здорових тварин череп помірного об'єму, характерної для тварин кожного виду, форми, шкіра помірної температури, кістки тверді, перкусійний звук у ділянці лобних і верхньощелепних пазух тимпанічний (коробковий). Деформації черепа у вигляді місцевого випинання спостерігається при новоутвореннях у мозку, пошкодженнях черепа. Підвищення температури шкіри і місцеву болісність виявляють при запаленні мозку і його оболонок, лобної пазухи, новоутвореннях, ценурозі овець, ехінококозі, при механічних пошкодженнях черепної коробки. Прогинання кісткової пластинки, зменшення твердості кісток черепа буває у випадках порушення мінерального обміну у високопродуктивних корів. Аналіз перкусійного звуку в ділянці черепної коробки дає змогу виявити локалізацію патологічного процесу й визначити характер змін з боку головного мозку. Перкусію черепа проводять безпосередньо пальцем або зворотним боком перкусійного молоточка. Різке притуплення звуку спостерігається при наявності пухлин, міхурів ехінокока і ценуроза, при крововиливах та водянці мозкових шлуночків. ^ За допомогою огляду і пальпації досліджують хребет, визначаючи чутливість, температуру, викривленість. Дифузна болісність хребта буває при гострому спинальному й цереброспинальному менінгітах, обмежена — при травмах і здавлюванні спинного мозку. Серед змін хребта відмічають різного роду викривлення: лордоз, кіфоз, сколіоз. Лордоз — викривлення хребта вниз, виникає 236 при демінералізації кісткової тканини, що призводить до деформації кісток хребта. Викривлення хребта вверх — кіфоз — виявляють при паралічі і парезі задньої його частини. Сколіоз (викривлення хребта в здоровий бік) виникає при однобічному ураженні кісток або м'яких тканин. Може спостерігатися викривлення хребта в шийній частині за рахунок судорожних скорочень дорсальної мускулатури шиї і спини з закиданням голови назад (опістотонус). Скручування шиї у птиці в хворий бік буває при паралічі вестибулярного нерва. ДОСЛІДЖЕННЯ ОРГАНІВ ЧУТТЯ До них відносять органи (апарати) зору, слуху, нюху та смаку. Зоровий апарат досліджують оглядом у такій послідовності: стан зору, витікання з очей, повіки, очне яблуко, райдужна оболонка (райдужка), зіниця, сітківка. Стан зору достеменно визначають скіаскопією. Зорову здатність в умовах виробництва визначають проводженням великої тварини на довгому поводку через перешкоди. Дрібним тваринам дають можливість вільно рухатися у приміщенні з безладно розставленими предметами. Тварини з добрим зором вільно долають всі перешкоди, обходять їх, переступають. При послабленні або повній втраті зору виникає протилежна картина. Порушення зору може бути наслідком зміни провідності зорового нерва, пошкодження ділянки зорового горба, кори великих півкуль при енцефаліті, менінгіті, інфекційних і паразитарних ураженнях центральної нервової системи. Характерним симптомом можна вважати гемералопію (нічну сліпоту) при гіпо- і авітамінозі А у великої рогатої худоби, овець і свиней. Втрата зору буває при отруєннях плісеневими грибами. Хронічне отруєння великої рогатої худоби свинцем, ртуттю може призвести до повної сліпоти. У свиней вона може настати при хронічному отруєнні кухонною сіллю. Досліджуючи зорову здатність, необхідно враховувати, що зір у великої рогатої худоби недостатньо розвинений порівняно з тваринами інших видів і, наприклад, при виборі кормів відіграє лише функцію загальної орієнтації. Великій рогатій худобі характерне розпізнавання кольорів, але воно не дуже чітко виражене і більш важливим для неї є контраст кольорів, ніж вони самі. Зір у коней добре розвинений, тварина може бачити навіть дуже дрібні предмети, добре орієнтується вночі, оскільки її око здатне сприймати велику кількість світлових променів. Сонячне світло не осліплює коня, і він не реагує на нього прикриванням вій. У зв'язку з особливостями анатомічної будови ока оцінка просторових ситуацій у коня утруднена (надівають шори та надочники). У свиней зір недостатньо розвинений. Вони за допомогою органів зору можуть розрізняти синій, червоний, жовтий, зелений кольори, проте роз- 237 різнений кольорів, як і контрастний зір, розвинені слабо. Порівняно добре розвинений зір у птахів. Завдяки особливостям будови ока вони можуть бачити предмети, що знаходяться позаду них. Однак гострота зору у курей обмежена відстанню ЗО—50 м, гусей — до 120, качок — до 70—80 м. При оцінці витікання з очей слід ураховувати, що у здорових тварин його немає. При патології кон'юнктиви та інших тканин ока воно може бути помірним або сильним, серозним, слизистим, гнійним. Повіки досліджують, звертаючи увагу на їх припухання та положення. При цьому виявляють інфільтрацію, порушення рухів повік і миготливої перепонки. Інфільтрація повік може бути наслідком травм, одержаних при занепокоєнні, менінгітах, чумі свиней і собак, дифтерії птиці, набряковій хворобі поросят. Опускання верхньої повіки (птоз) спостерігають у кінцевій стадії інфекційного енцефаломієліту, при запаленні повік, лицьового і окору-хового нервів, пошкодженні шийного відділу симпатичного нерва. Опускання нижньої повіки буває при ботулізмі. У випадку паралічу лицьового нерва повіки не закриваються (лагофтальмус). Підвертання країв повік з розвитком гострого кон'юнктивіту, помутніння рогівки спостерігають при А-гіповітамінозі у ягнят. Випадіння миготливої перетинки (третьої повіки) — характерний симптом стовбняка у коней, отруєння стрихніном. При дослідженні очного яблука визначають його величину, рухливість і положення. Вип'ячування (екзофтальмія) очних яблук характерне для базедової хвороби, тяжких задишок, зустрічається при лейкозі великої рогатої худоби, хворобах з явищами кольок. Западання очних яблук (енофтальмія) буває при кахексії, токсичній диспепсії, тяжких гастроентеритах, ензоотичному зобі (гіпотиреозі). Дрижання очей (ністагм)—мимовільні ритмічні коливальні рухи очних яблук бувають внаслідок подразнення вестибулярного апарата при гострому запаленні головного мозку, захворюванні вух. Залежно від характеру рухів очей розрізняють горизонтальний, вертикальний і коловий ністагм. Неправильна постановка очей (косоокість) спостерігається при підвищенні тонусу м'язів, що приводять у рух очне яблуко і свідчить про місцевий запальний процес або новоутворення у ділянці ядер чи периферичних нервів. Зустрічається і уроджена косоокість. Райдужна оболонка (передня частина судинної оболонки очного яблука) пігментована. Знебарвлюється вона при нейролімфома-тозі у курей. Помутніння і нечіткість малюнка райдужки спостерігаються при чумі, кровоплямистому тифі, контагіозній плевропневмонії. Світлову реакцію зіниці визначають закриванням очей руками або направленням світлового променя рефлектором. У здорових тварин під впливом яскравого світла зіниця звужується, а при за- 238 темненні — розширюється. Точніше цю здатність зіниці визначають приладами І. П. Шаптала, якими можна дозувати силу світлового подразнення і встановлювати тривалість реакції зіниці. Стійке звуження зіниці (міозис) буває при водянці мозку, менінгіті, ценурозі. Тривале розширення зіниці (мідріазис) буває при збудженні, отруєнні атропіном, ценурозному ураженні головного мозку, менінгіті. Нерівномірність зіниць (анізокорія) супроводжує пневмонії та інші процеси в грудній порожнині внаслідок подразнення симпатичного ствола на боці ураженої легені. t При дослідженні рогівки у випадку її травм спостерігають сльозотечу, світлобоязливість, болісність. У тварин усіх видів поширені запалення рогівки при інфекційних та інвазійних хворобах і внаслідок хімічних впливів. При запаленні порушується її блиск, поверхня стає тьмяною, мутніє. Із змін сітківки важливе значення має запалення, застійний сосок і атрофія зорового нерва. При запаленні відмічають помутніння сітківки, розширення артерій, вогнищеві інфільтрації у вигляді плям. Застійний сосок характеризується набряканням вен сітківки, почервонінням соска, що буває при ценурозі, пухлинах мозку, менінгіті. Атрофія зорового нерва проявляється побліднін-ням соска, нечіткістю його контурів, що спостерігається при паралічі зорового нерва. Слух досліджують за допомогою звукових подразників, знайомих тварині. Клінічне значення має гіперестезія слуху (підвищена чутливість до звукових подразників звичайної сили). Тварина при цьому перелякана, неспокійна, збуджена. Гіперестезію слуху можна спостерігати при сказі, кетозі, ентеротоксемії, отруєнні морфієм. Можлива гіперестезія слуху при ураженні довгастого мозку, вискової частини кори великого мозку. При порушенні функції звукопроведення і звукосприйняття можлива часткова або повна втрата слуху (глухота), яка буває при судинних розладах головного мозку (крововиливи, тромбоз), водянці мозку, інших 'хворобах центральної нервової системи. При запаленні зовнішнього, середнього чи внутрішнього вуха можуть спостерігатися витікання різного ексудату із слухового отвору. Нюх досліджують за допомогою пахучих речовин (ароматне сіно, силос та ін.), подразнюючих речовин (аміак, оцтова кислота тощо), які підносять на невелику відстань до носа тварини, спостерігаючи одночасно за її реакцією. Очі тварині при цьому закривають. За реакцією тварини оцінюють нюх: помірний, знижений (гіпосмія), відсутній (аносмія). Розлад нюху свідчить про ураження слизової оболонки носа чи іншої частини нюхового аналізатора (пухлини, водянка мозку та інші хвороби). Необхідно зазначити, що нюх у великої рогатої худоби порівняно з іншими видами тварин розвинений обмежено. У коней він розвинений краще, ніж у інших тварин. Нюх служить їм для орі- 239 єнтації, вибору корму, статевого партнера тощо. Дуже добре розвинений нюх у свиней. За допомогою нюху вони не лише можуть знаходити корм, але й аналізувати його якість. Нюх у птиці розвинений дуже слабо, оскільки у неї відсутні структури, які сприймають запах. Смаковий аналізатор складається із смакових рецепторів (смакових цибулин), розміщених на слизовій оболонці ротової порожнини, глотки й гортані, нервових провідників у складі 5, 7, 9 та 10-ї пар черепномозкових нервів та смакових центрів. Достатньо добре розвинений смак у великої рогатої худоби. Його забезпечують 25 тис. смакових сосочків, розміщених на язиці і стінках ротової порожнини. Велика рогата худоба розрізняє гірке, солодке, кисле, солоне, при цьому перевагу віддає солодкому й негативно реагує на гірке. У коней, як і в'інших травоїдних тварин, смак добре розвинений. Коні мають специфічне відношення до різних смакових речовин. Так, гіркий смак не викликає у них негативної реакції, але вони майже не сприймають кислого. Смак у свиней достатньо розвинений, при цьому вони розрізняють гірке, солодке й солоне. Свині гостро реагують на ступінь солоності кормів і розрізняють корми з вмістом солі від 1,5 до 2 %. Слабо розвинений смак у птахів. Птахи усіх видів розрізняють солоне, кисле, гірке та солодке. Водоплавна птиця негативно реагує на гіркі речовини, а у курей при виборі корму смак не має великого значення. Дослідження смаку у тварин проводять за допомогою заливання в ротову порожнину 1%-них розчинів речовин різного смаку. При ураженні відділів смакового аналізатора у тварин можуть знижуватися, втрачатися зовсім або спотворюватися смакові відчуття. ДОСЛІДЖЕННЯ ЧУТЛИВОСТІ Волокна соматичної нервової системи розгалужуються у шкірі, підшкірній клітковині, м'язах, зв'язках, кістках, суглобах. Нервові закінчення цих волокон служать для сприйняття різних подразнень з навколишнього середовища. Залежно від топографії нервових закінчень розрізняють поверхневу чутливість (шкіра та слизові оболонки) і глибоку (м'язи, зв'язки, кістки і суглоби). Поверхневу чутливість досліджують з урахуванням того, що в шкірі і слизових оболонках знаходиться багато спеціалізованих нервових закінчень, здатних сприймати больові, тактильні, температурні подразнення із зовнішнього середовища. Співвідношення кількості больових, тактильних, холодових і теплових рецепторів на 1 см2 шкіри становить у середньому 100: 10:6: 1. Розрізняють тактильну, больову і температурну поверхневу чутливість. Тактильну чутливість досліджують доторканням яким-небудь предметом до кінчиків волосся холки, спини, черевних стінок. Здо- 240 рові тварини у відповідь на такі подразнення обмахуються хвостом, рухають шкіру, оглядаються. Точніші дані про стан тактильної чутливості одержують за допомогою приладів І. П. Шаптала, якими можна дозувати силу подразнення і ураховувати час виникнення відповідної реакції тварини на це подразнення. При патологічних процесах відмічають підвищення (тастгіпересте-з і ю), особливо при губчастій енцефалопатії корів, тешенській хворобі, зниження (тастгіпоестезію) або повну втрату (т а с т -анестезію) тактильної чутливості. Больову чутливість визначають поколюванням шкіри голкою, попередньо закривши тварині очі. Сила поколювання на різних ділянках повинна бути однаковою. Однак ця методика не ураховує силу подразнення і час виникнення відповідної реакції. Дані недоліки усуваються при нанесенні больових подразнень здавлюванням окремих ділянок шкіри приладами І. П. Шаптала. Больова чутливість залежить від вищої нервової діяльності. Поріг чутливості у коней збудливого типу характеризується тим, що відповідна реакція на подразнення з силою до 1 кг виникає зразу (через 0,1—0,2 с). У тварин сильного врівноваженого рухливого типу вона настає через 0,6 с при тиску силою до 10 кг, а у мало-збудливих — через 1 с і більше при нанесенні подразнення силою понад 10 кг. У однієї і тієї ж тварини на різних ділянках шкіри больова чутливість неоднакова. Найменше вона розвинена на крупі, тоді як на ділянках із тонкою шкірою больова чутливість досягає високого ступеня розвитку. При патології можливі підвищення (гіпералгезія), зниження (гіпоалгезія) і втрата (аналгезія) больової чутливості. Температурну чутливість визначають прикладанням до шкіри металічних пластинок, нагрітих до певної температури, або посудин (пробірок) з холодною і гарячою водою. При прикладанні гарячого або холодного подразника реакція настає тоді, коли подразник діє дуже сильно, й тому буває важко-диференціювати больову реакцію від температурної. Найбільш чутливо на температуру реагують внутрішня поверхня стегна і шкіра в ділянці черева. Може спостерігатися підвищення (термогіперес-тезія), зниження (термогіпоестезія) або втрата (тер-моанестезія) температурної чутливості. Різні патологічні процеси можуть супроводжуватися одночасно змінами усіх видів шкірної чутливості: больової, тактильної, температурної. Підвищення їх називають гіперестезією, зниження — гіпоестезією і повну відсутність — анестезією. Лише в тих випадках, коли нервові волокна, що проводять різні види імпульсів, проходять відокремлено, можуть спостерігатися ізольовані порушення лише тактильної, больової або температурної чутливості. У деяких випадках виникають своєрідні форми гіперестезії, які 241 одержали назву парестезій. Виникають вони у тих випадках, коли по ходу нервового провідника діє сильне подразнення, яке безперервно надсилає імпульси в центральну нервову систему. Тварина постійно лиже, тре і навіть розгризає уражені тканини . (хвороба Ауєскі, сказ, поліневрити, самопогризання у хутрових звірів). Розлади шкірної чутливості можуть охоплювати всю поверхню тіла або обмежені її ділянки. У зв'язку з цим усі порушення шкірної чутливості поділяють на загальні, сегментарні та місцеві. Загальні гіперестезії пов'язані з патологічним подразненням рецепторів чутливих нервових волокон отрутами, токсичними речовинами, а також з ураженням чутливих центрів кори головного мозку внаслідок запалення, здавлювання. Сегментарні розлади чутливості спостерігаються при вогнищевих ураженнях кори мозку, що супроводжується втратою чутливості і рухової функції на протилежному боці тіла, включаючи й однойменну половину голови (геміанестезія). Ураження довгастого мозку характеризується порушенням чутливості на однойменній половині голови і протилежному боці тіла. Поперекове ушкодження спинного мозку викликає повну втрату усіх видів чутливості з обох боків тіла тварини нижче місця ураження. Пошкодження корінців спинного мозку супроводжується втратою усіх видів чутливості відповідного сегмента тіла. Місцеві розлади чутливості виникають при ураженні окремих нервів. Гіперестезія супроводжується наявністю у тварини больових відчуттів. Розрізняють місцеві, проекційні, ірадіюючі та відбиті болі. Місцеві болі сконцентровані лише в ділянці подразнення. Наприклад, біль при абсцесі. Проекційні болі відчуваються не лише в місці подразнення, айв ділянці чутливої іннервації нервового провідника. Запалення серединного нерва викликає біль у місці ураження і на великій від нього відстані — на тильній поверхні кінцівки. Біль проектується у даному випадку із стовбура нерва на його периферію. Ірадіюючі болі виникають у випадку передачі подразнення з однієї вітки чутливого нерва на іншу цього ж нерва. Такі болі можуть виникати при ураженнях трійчастого нерва. ' Відображені (відбиті) болі — це такі, які переходять з однієї нервової системи на іншу (з вегетативної на соматичну). Цей процес називають вісцеросенсорним рефлексом. Прикладом відображених болей може служити гіпералгезія шкіри заднього схилу холки у корів при травматичному ретикуліті. На цьому ж принципі виникають зони гіпералгезії — підвищення больової чутливості шкіри при патології внутрішніх органів (зони Захар'їна, Хеда, Роже). В основі зон гіпералгезії лежить вісцеросенсорний рефлекс, 242 який забезпечує двобічну передачу імпульсів з внутрішніх органів на шкіру і з шкіри на внутрішні органи. Це досягається через тісний анатомічний зв'язок вегетативної нервової системи з соматичною. Вегетативна нервова система (симпатичний відділ) утворює в організмі ряд сплетінь, вузлів, які іннервують певні внутрішні органи. Від переднього сонячного сплетіння ідуть волокна до шлунка, дванадцятипалої кишки, підшлункової залози, печінки та селезінки, при патології яких у коня виникає зона гіпералгезії на шкірі нижньої частини грудної клітки (краще справа) між 5-м і 10-м ребрами. Болі з боку шлунка краще відображаються на шкіру заднього схилу холки. Підвищену больову чутливість при ураженні тонкого відділу кишечника, сліпої кишки і нижнього коліна великої ободової кишки (іннервує заднє сонячне сплетіння) знаходять дещо нижче середини грудної стінки між 11-м і 13-м ребрами, при цьому сліпа кишка відбиває болі краще на правий бік, а інші — на лівий. Зона гіпералгезії верхнього коліна великої ободової кишки з тазовим згином і шлункоподібним розширенням (іннервується переднім брижовим сплетінням) у коня знаходиться справ-а між 13-м і 15-м ребрами в середній частині грудної стінки. У середній частині пахів виникає зона гіпералгезії при патології малої ободової і прямої кишок (іннервує заднє брижове сплетіння). Нирки, наднирники і аорта мають нервові зв'язки з нирково-аортальним сплетінням, від якого болі передаються на середню частину реберної стінки між 16-м і 18-м ребрами. У ділянці, де поперек переходить у крижовий відділ, знаходять зону гіпералгезії сечового міхура, матки, яєчників і сім'яників (іннервує тазове сплетіння). У великої рогатої худоби відома лише одна зона гіпералгезії — задній схил холки (захворювання сітки). Здорові тварини при дослідженні зон гіпералгезії не виявляють ніякої реакції. При патології таке дослідження супроводжується занепокоєнням тварини. 69. Схрещування передніх кінцівок у корови при гіперестезії внутрішнього боку лівої кінцівки (за Dirksen G., 1990) ![]() До глибокої (пропріоцептивної) чутливості відносять чутливість м'язів, кісток, зв'язок, сухожиль, суглобів. Сигнали від цих утворень проводяться постійно, як і імпульси від шкірних рецепторів, у кору головного мозку. Але ці імпульси проводяться іншими волокнами дорсальних корінців і в спинному мозку ідуть в пучках Голля і Бурдаха. В мозку створюється уявлення про положення тіла в просторі під час руху тварини і в спокої. Кращим методом дослідження глибокої чутливості є спостереження за твариною, облік тих рухів, які вона здійснює в звичній обстановці. Крім того, тварині надають незвичні пози: перехрещують грудні кінцівки, виставляють ногу вбік або далеко вперед тощо. Здорові тварини зразу ж приймають природну позу, а при ураженнях стовбура мозку, дорсальних корінців його, зорового горба і тім'яної частини кори головного мозку такі положення в просторі довго утримуються твариною (рис. 69). При оцінці відповідних реакцій необхідно враховувати голод і втому тварини, які гальмують глибоку чутливість і тим самим сприяють тривалому збереженню зазначених розладів, ДОСЛІДЖЕННЯ РУХОВОЇ СФЕРИ Рухова сфера — це та частина нервової системи, яка відповідає за всі рухи тіла. Вона складається із центральних і периферичних нейронів. Центральні нейрони розміщуються у корі і підкорковій частині головного мозку. Об'єднуючись, вони утворюють так звані пірамідні й екстрапірамідні шляхи. Пірамідні шляхи проводять імпульси від кори великих півкуль до спинного мозку і дальше до м'язів. При цьому частина волокон даного шляху направляється до ядер черепномозкових нервів і центрів спинномозкових рефлексів, завдяки чому кора мозку впливає на діяльність названих утворень. Центри екстрапірамідних шляхів у вигляді смугастих тіл розміщуються в підкірці. По рухових волокнах цих шляхів в спинний мозок і дальше до м'язів безперервно надходять імпульси від проміжного, середнього та довгастого мозку, мозочка і мозкового мос-та. Завдяки цим імпульсам забезпечується підтримання м'язового тонусу і регуляція м'язових рефлексів. Периферичні рухові нейрони знаходяться у вентральних рогах спинного мозку та ядрах черепномозкових нервів. Проходячи через рухові корінці спинного мозку і згаданих нервів, аксони їх досягають м'язів, де закінчуються у вигляді рухових волокон. Важлива роль у регуляції рухів тіла належить також сегментарно-рефлекторному апарату спинного мозку. Кожний такий сегмент складається із чутливого й рухливого нейронів, з'єднаних відповідно з певними ділянками шкіри та групами м'язів. До складу 244 сегмента входить також сіра речовина спинного мозку, де замикаються зазначені нейрони і утворюється рефлекторна дуга. При дослідженні рухової сфери особливу увагу звертають на тонус м'язів, здатність їх до активних рухів і координацію рухів. Загальний м'язовий тонус досліджують оглядом тварини, звертаючи увагу на положення тіла, постановку кінцівок, голови, вушних раковин і хвоста. Пальпацією визначають упругість і об'єм окремих груп м'язів. У здорових тварин вони помірно напружені, чинять деяку протидію пасивним рухам. Об'єктивні дані про стан м'язового тонусу і збудливості м'язів одержують при дослідженні їх спеціальними вимірювальними приладами: імпульсний електронний стимулятор марки ІЕС-01, апарат КЕД-5, апарати типу АСМ. При патології тонус м'язів може підвищуватися і знижуватися. Підвищення м'язового тонусу (гіпертонія м'язів) характеризує ться тим, що уражені м'язи різко виділяються, стають щільними і майже не піддаються пасивним рухам. Суглоби в такої тварини знаходяться у стані максимального розгинання, а хода стає напру женою. Гіпертонія охоплює окремі м'язи або цілі групи їх (стовб няк, отруєння стрихніном). Підвищення тонусу м'язів буває також при міозитах. ' Зниження м'язового тонусу (гіпотонія м'язів) характеризується в'ялістю і дряблістю уражених м'язів. Загальна гіпотонія виникає при тривалій гіподинамії, утриманні тварин без моціону, при недостатній і неповноцінній годівлі, анеміях, гастроентеритах, багатьох хронічних захворюваннях. До розладів рухової сфери нервової системи відносять порушення скоротливої здатності м'язів. Часткову втрату здатності м'язів до активних рухів називають парезом, а повну втрату — паралічем. Залежно від місця ураження парези і паралічі поділяють на периферичні і центральні. Периферичні паралічі виникають при ураженні рухових відділів спинного мозку або периферичних нервових стовпів. Вони характеризуються зниженням тонусу уражених м'язів, втратою шкірних і сухожильних рефлексів, швидким розвитком атрофії, відсутністю контрактур, пошкодженням окремих органів. Найбільш часто периферичні паралічі уражують лицьовий, передло-патковий, променевий нерви внаслідок здавлювання їх або травм. Центральні паралічі виникають при ураженні рухових відділів головного мозку або нервових волокон, що з'єднують головний мозок із спинним. Вони характеризуються підвищенням тонусу уражених м'язів, підвищенням сухожильних рефлексів і послабленням шкірних, відсутністю явищ атрофії, наявністю контрактур, ураженням великої ділянки тіла. Центральні паралічі спостерігаються частіше при інфекційних захворюваннях (сказ, хвороба 245 ![]() Ауєскі, чума). Вони можуть виникати також при гельмінтозах, токсичних процесах і незаразній патології. Паралічі можуть уражувати один м'яз або орган (моноплегія), -симетричні (парні) м'язи або органи (параплегія, рис. 70), одну половину тіла (геміплегія). До розладів скоротливої здатності м'язів відносять також -судороги. Судорогами називають мимовільні скорочення м'язів. Вони є наслідком збудження кори і підкоркових центрів, а також периферичних рухових нейронів. Залежно від характеру м'язових скорочень розрізняють клонічні, тонічні й змішані (клоніко-тонічні) судороги. Клонічні судороги характеризуються дуже короткими і швидко настаючими один за одним скороченнями окремих м'язів або їх груп, що змінюються їх розслабленням. Виникають вони раптово і швидко припиняються, спостерігаються протягом короткого або тривалого часу. Клонічні судороги спостерігаються при ураженні головного мозку і його оболонок (інфекційний енцефаломієліт, чума), порушенні мозкового кровообігу, тяжких родах і розладах обміну речовин, отруєннях. Інколи судороги поширюються на більшість м'язів тіла, й м'язові скорочення характеризуються великою силою і швидкістю. Такі судороги називають конвульсіями. Різновидністю конвульсій є епілептичні припадки, при яких повністю втрачається свідомість, мимовільно виділяється сеча та кал. 246 Клонічні судороги, які поширюються на окремі групи м'язів, бувають у вигляді тремор_у м'язів, гіперкінезу і тіку. Тремор — невеликої сили скорочення м'язів, які нагадують тремтіння. Він буває при отруєннях, захворюваннях головного та спинного мозку, у кімнатних собак. Іноді тремор починається легкими скороченнями окремих м'язових пучків, які не поширюються на весь м'яз. Це так звані фібрилярні посмикування (посіпування). Як правило, вони починаються на м'язах анконеусів, потім поширюються на м'язи плеча, шиї, тулуба. Зустрічаються у чистокровних коней і високопродуктивних корів при підвищенні температури та інфекційних захворюваннях, у корів — при травматичному ретикуліті і перикардиті, кетозі, гепатодистрофії. Гіперкінези — ритмічні судороги окремих груп м'язів, які виникають внаслідок подразнення головного мозку різними токсинами. При інфекційному енцефаломієліті вони проявляються періодичним викиданням язика, погойдуванням голови, жувальними плавальними рухами, плямканням губами. Тік — ритмічні, координовані рухи одних і тих же м'язів. Проявляються у вигляді рухів повік, вух. Тонічні судороги характеризуються стійким тривалим спазмом м'яза або групи м'язів, які нібито заклякають у цьому стані. Розрізняють тонічні судороги потиличних м'язів (контрактура потилиці), жуйних (тризм), м'язів кінцівок (крамп). Вони характерні для менінгіту, кетозу, лістеріозу, пасовищної тетанії, останніх стадій сказу у корів. Тризм буває у коней при стовбняці, ботулізмі. Тонічні судороги, які поширюються на все тіло, називають тетанічними. Вони особливо характерні для стовбняка коней. Судороги можуть бути й змішаними, клоніко-тонічними, які характеризуються чергуванням тонічних і клонічних або навпаки. Такі судороги бувають у телят і поросят при сальмонельозі, у свиней і собак при чумі, у коней при трипанозомозі, а також в усіх тварин при енцефаліті і енцефаломієліті. Координацію рухів досліджують у спокої і при русі тварини. У здорових тварин рухи координовані. Розлади координації рухів називають атаксіями (від грецьк. а — заперечення, taxis — порядок). Залежно від часу їх виникнення (під час руху чи в спокої) атаксії поділяють на статичні й динамічні. Статична атаксія проявляється порушенням рівноваги тварин у стані спокою. Вона характеризується похитуванням тулуба, крупа, голови, прогинанням карпальних суглобів. Тварина ледве тримається на широко розставлених кінцівках, поступово нахиляється набік. У тяжких випадках вона сідає або валиться назад, падає. В основі статичної атаксії лежить ураження мозочка і його-- ніжок. Динамічна атаксія помітна лише під час руху тварини. Вона характеризується похитуванням тулуба, некоординованими рухами 247 кінцівок або всього тіла. Динамічні атаксії виникають при розладах глибокої чутливості, ураженні дорсальних корінців, пучків Голля і Бурдаха спинного мозку, вищих чутливих центрів головного мозку. Залежно від місця локалізації патологічного процесу в чутливій сфері нервової системи розрізняють периферичні, спинальні, мозочкові та кортикальні атаксії. Периферична атаксія виникає при ураженнях задніх стовпів •спинного мозку і характеризується некоординованими рухами кінцівок. Спостерігається частіше у коней при сапному ураженні •суглобів, зв'язок, капсул, у собак при пахіменінгіті. Спинальна атаксія характеризується порушенням як координації рухів, так і рівноваги. Розвивається при розладах провідності імпульсів у пучках Голля і Бурдаха спинного мозку. Мозочкова атаксія перебігає з порушенням статичної і динамічної координації у формі погойдування тіла. Зустрічається у ко-«ей при інфекційному енцефаломієліті. Кортикальна атаксія проявляється відсутністю пристосування до рельєфу місцевості. Тварина спотикається, рухається невпевнено. Розвивається при ураженні кори головного мозку. ДОСЛІДЖЕННЯ РЕФЛЕКСІВ Рефлекс — це відповідна реакція організму на подразнення рецепторів, яка здійснюється за участю центральної нервової системи. Робота всіх органів здійснюється рефлекторно. Дослідження рефлексів дає змогу зробити висновок про стан центральної нервової системи, периферичного нервово-м'язового апарата і провідникових шляхів, а також оцінити стан різних органів і сегментів тіла. Рефлекси поділяють на поверхневі й глибокі. До поверхневих рефлексів відносять рефлекси шкіри і рефлекси із слизових оболонок. До шкірних належать рефлекс холки, черевний і копитної кістки. Рефлекси слизових оболонок: кон'юнктиви, корнеальний, чхальний і кашльовий. До глибоких рефлексів відносять рефлекси сухожилків, м'язів і окістя. Найбільше клінічне значення мають колінний і ахілового сухожилля. Досліджують рефлекси нанесенням певного подразника на від-ловідну ділянку тіла з наступною оцінкою реакції організму. У здорових тварин рефлекси виражені помірно. Послаблення або підвищення шкірних і рефлексів слизових оболонок пов'язане з ураженням головного мозку, дорсальних і вентральних корінців, чутливих і рухливих волокон периферичних «ервів. Втрата або послаблення рефлексів характерні для периферичних паралічів. Посилення рефлексів відбувається при ураженні центрального рухового нейрона. Зміни рефлексів слизових 248 оболонок залежать від стану рефлекторної дуги: трійчастого нерва, його ядра, ядра лицьового нерва і його волокон. Послаблення глибоких рефлексів означає ураження чутливих елементів рефлекторної дуги, частіше на рівні корінців і спинного мозку. Відсутність рефлексів свідчить про пошкодження периферичного нерва. Посилення глибоких рефлексів можливе при послабленні коркових гальмівних впливів, підвищеній збудливостіі кори головного мозку і рефлекторної дуги. ДОСЛІДЖЕННЯ ВЕГЕТАТИВНОГО ВІДДІЛУ НЕРВОВОЇ СИСТЕМИ Вегетативна нервова система складається із симпатичного і парасимпатичного відділів. Досліджують її методом рефлексів і фармакологічними методами. Найбільш поширені рефлекси грунтуються на обліку змін серцевого ритму. ..Око-серцевий рефлекс здійснюють надавлюванням пальцями через повіки на очні яблука. Губо- і вухо-серцевий рефлекси проводять за допомогою накладання закрутки у коней відповідно на верхню губу і вушну раковину. Частоту серцевих скорочень підраховують у спокої і через 0,5 хв, не припиняючи подразнення. Якщо вказані дослідження не викликають змін частоти пульсових ударів або вони коливаються у межах !Д частини від початкової, то такі результати свідчать про нормотонію, тобто про приблизну рівність тонусу обох відділів вегетативної нервової системи. При вираженій ваготонії кількість серцевих скорочень зменшується на '/з і більше від початкової кількості ударів за хвилину, а у симпатикотоніків вона зростає на 'Д і більше. Для ваготонії характерні легка пітливість, сповільнений пульс, звуження зіниці, блідість і підвищена вологість шкіри, схильність до гастричних розладів, еозинофілія. При симпатикотонії спостерігаються загальна неврівноваженість, експансивність, екзофталь-мія, частий пульс, схильність до облисіння, еозинофілія. Фармакологічні методи полягають у введенні в організм різних препаратів, що діють переважно на симпатичний або парасимпатичний відділи вегетативної нервової системи, для встановлення мінімальної їх дози, що спричиняє виражену реакцію. З цією метою використовують адреналінову, пілокарпінову, атропінову та інші проби. ДОСЛІДЖЕННЯ ЛІКВОРУ Ліквор (спинномозкова, або цереброспинальна, рідина liquor cerebrospinalis) омиває нервову тканину, циркулюючи у підпаву-тинному просторі, шлуночках і каналах головного та спинного-мозку. Спинномозкова рідина утворюється у судинних сплетіннях, 249 епендимі, м'якій оболонці мозку, нервовій тканині та глії. У коней і великої рогатої худоби її загальна кількість становить від 300 до 350 мл. Щохвилини утворюється 0,2—0,8 мл ліквору і весь він поновлюється 3—7 разів на добу. Спинномозкова рідина постійно рухається у підпавутинному просторі та периваскулярних щілинах до місць ЇЇ відтоку, який здійснюється через венозну та лімфатичну системи. Ліквор необхідний для нормального функціонування мозкової тканини. Він є амортизатором для головного та спинного мозку, захищаючи його від механічних пошкоджень, бере участь у живленні, обмінних процесах мозкової тканини та виведенні кінцевих продуктів метаболізму, підтримує стабільність водно-електролітного стану, має бактерицидні властивості. Утворення, циркуляція та склад ліквору залежать не лише від стану центральної нервової системи, а й організму в цілому, тому дослідження його має важливе значення як для діагностики захворювань головного й спинного мозку та їх оболонок, так і для вивчення патогенезу хвороб, що перебігають з ураженням нервової системи, і прогнозування глибини патології. Для клініцистів особливе значення має вивчення проникності патогенних продуктів та лікарських речовин через гематоенцефалічний бар'єр (ГЕБ) у лік-ворну систему та ефективність ендолюмбального введення лікарських препаратів з метою безпосередньої дії на патологічний процес у мозку. Для одержання ліквору в ветеринарній медицині застосовують люмбальну, постокципітальну та субокципітальну пункції. Люмбальну (люмбосакральну) пункцію проводять на стоячих тваринах або вимушено лежачих. Місце пункції знаходиться між останнім поперековим хребцем та переднім краєм крижової кістки. Тут пальпується еластична, ледь помітна «впадина». Місце проколу знаходиться на перетині двох ліній: перша з'єднує медіальні кути маклаків, друга — проходить по остистих відростках хребців. Місце проколу вистригають і дезинфікують. Пункцію роблять спеціальною голкою з мандреном довжиною 80—150 мм і товщиною 1,2—1,8 мм. Перед пункцією роблять прокол або надріз шкіри. Потім вводять голку з мандреном у субарахноїдальний простір. При проведенні люмбальної пункції голка проколює шкіру, підшкірну клітковину, поперекові м'язи, міжхребцеву зв'язку і тверду оболонку спинного мозку, після проколювання якої відчувається «провалювання» голки в люмбальну цистерну. При правильному проколюванні, після витягування мандрена, спинномозкова рідина виділяється спонтанно струмінню чи по краплях або її витягують за допомогою шприца. Для кращого витікання ліквору можна перетискати яремні вени, що сприяє підвищенню тиску в спинномозковому каналі. Відстань від шкіри до люмбальної цистерни нараховує у дорослої великої рогатої худоби 70—90 мм, у коней — 250 80—120 мм. При відповідних навиках люмбальну пункцію легко виконати і після неї не буває ускладнень у тварин. Субокципітальну (цистернальну) пункцію здійснюють у лежачій на боці або стоячій у спеціальному станку тварині, в положеннях з гарно зафіксованою і зігнутою (під себе) головою, У собак, котів, молодняка свиней прокол краще робити при загальному наркозі. Місце пункції знаходиться у потиличній ямці між потиличною кісткою та атлантом. Точку проколу шукають на перетині двох ліній: першої, яка проходить по остистих відростках шийних хребців, та другої — перпендикулярної до неї, яка з'єднує краніальні кути атланти. Ці кути досить добре пальпуються у великої рогатої худоби та коней. Пункцію проводять спеціальною голкою з макдреном. Після підготовки місця проколюють зверху вниз шкіру, підшкірну клітковину, вийну зв'язку, м'язи, тверду та судинну оболонки мозку. Глибина до потиличної цистерни у великих тварин становить від 65 до 85 мм. Про правильність проколювання свідчить виділення ліквору після витягування ман-дрена. Постокципітальну (цервікальну) пункцію в більшості випадків роблять на лежачих тваринах з добре зафіксованою та максимально зігнутою вентрально головою, подібно до субокципіталь-ної, але переваги її полягають у тому, що голку вводять дальше від життєво важливих органів (довгастий мозок, передні сегменти спинного мозку). Прокол роблять між першим (атлантом) і другим (епістрофеєм) шийними хребцями на місці перетину двох ліній — першої, проведеної по остистих відростках шийних хребців, та другої, яка з'єднує каудальні кути атланта (перпендикулярно). Глибина проколювання від 60 до 90 мм. Для лабораторних досліджень ліквор беруть по фракціях у З—4 пробірки загальною кількістю від 5 до 15 мл. До ліквору, який містить фібриноген, що буває при ураженнях ГЕБ, менінгітах, необхідно додавати антикоагулянт, щоб запобігти зсіданню. Фізичні властивості ліквору. Вимірювання лікворного тиску (ра-химетрія) проводять спеціальними манометрами або лікворогра-фами і виражають у міліметрах водяного стовпчика (мм. вод. ст.) чи одиницях Паскаля (кПа). Прилад для вимірювання тиску під'єднують до пункційної голки зразу після витягування мандре-на, не допускаючи втрат ліквору. Рахиметрію здійснюють протягом 1—3 хв. Лікворний тиск у великої і дрібної рогатої худоби становить 80—270 мм вод. ст., у коней — 270—490. У великих тварин (велика рогата худоба, коні) рахиметрію роблять і в стоячому положенні, при ньому тиск дещо нижчий, наприклад, у корів лікворний тиск, заміряний на лежачій тварині, становить 80— 250 мм вод. ст., а в стоячому положенні тварини до 150 мм вод. ст. Підвищення лікворного тиску спостерігається при менінгоенцефа-літі, гідроцефалії, печінковій комі, отруєнні свинцем, абсцесах, 251 набряках, крововиливах у мозку. Зниження тиску буває при закритих мозкових травмах, важкій дегідратації. Колір. Ліквор, одержаний від здорових тварин, безбарвний. Перші порції його можуть незначно забарвлюватися у червоний колір через домішування крові, яка зникає в наступних фракціях. Яскраво-червоне забарвлення ліквору (еритроцитрахія) зустрічається при крововиливах у лікворну систему внаслідок розриву кровоносних судин. У подальшому це призводить до ксан-тохромії — фарбування ліквору в кавово-жовтий колір внаслідок перетворення гемоглобіну в білірубін, оксигемоглобін і метгемоглобін. Еритроцитрахія та ксантохромія спостерігаються при травмах, пухлинах, гіперемії мозку, сонячному ударі, менінгітах, енцефалітах. Жовтий відтінок ліквору буває при піроплазмозі, нута-ліозі, лептоспірозі, печінковій комі, жовтяницях. Прозорість. У здорових тварин спинномозкова рідина прозора. Помутніння ліквору встановлюють при значному збільшенні вмісту клітин (еритроцитів, лейкоцитів, мікроорганізмів) та загального білка в ньому. Це часто буває у хворих на менінгіт, менінгоенце-фаліт. При гнійному менінгіті спинномозкова рідина стає мутною, а при туберкульозному менінгоенцефаліті — опалесцентною. Консистенція. У здорових тварин ліквор має водянисту консистенцію. Желеподібна консистенція буває у випадку проникнення через ГЕБ у лікворну систему фібриногену, якого в нормі там немає. Це спостерігається при пошкодженні ГЕБ, гнійному та туберкульозному менінгітах. Запах. Мозкова рідина, одержана від здорових тварин, не має запаху. При уремії ліквор може набувати запаху сечовини. Гнильний запах спостерігається при гнійному менінгоенцефаліті, що є несприятливим прогнозом. Відносна щільність ліквору у тварин становить 1,004— 1,008 кг/л. При ураженнях центральної нервової системи (менінгіт, гнійний менінгоенцефаліт, інфекційний енцефаломієліт коней), злоякісній катаральній гарячці, уремії, діабеті відносна щільність ліквору підвищується. Хімічне дослідження ліквору. Білок. Визначення концентрації білка в лікворі проводять уніфікованою біуретовою реакцією. У лікворі міститься незначна кількість білка, тому рефрактометричний метод краще не застосовувати. Дослідження кількості білка в спинномозковій рідині має важливе діагностичне значення при патології мозку. Захворювання центральної нервової системи супроводжується підвищенням концентрації білка в лікворі (гі-перпротеїнрахія). Залежно від величини збільшення судять про глибину патологічного процесу. Гіперпротеїнрахія пов'язана з посиленим проникненням білків крові через ГЕБ внаслідок його пошкодження, із зниженим виведенням білків із лікворної системи при порушенні циркуляції, надходженням його із клітин мозку 252 при їх дистрофії та некрозі, підвищеному екстрахоріоїдальному утворенні. Підвищення концентрації білка в лікворі настає в основному за рахунок високодисперсних фракцій. У лікворології для встановлення порушення співвідношення між білковими фракціями в спинномозковій рідині (диспротеїнрахії) застосовують колоїдно-осадові проби: Панді, Нонне-Апельта, Вайхбродта, Ланге. Пробою Панді про збільшення білка в лікворі за рахунок висо-комолекулярних фракцій судять по інтенсивності помутніння ліквору при з'єднанні з насиченою карболовою кислотою. Гіперпро-теїнрахія та диспротеїнрахія спостерігаються при бактеріальному менінгоенцефаліті, лістеріозі, злоякісній катаральній гарячці, сепсисі, некрозі мозку, вірусному енцефаліті, отруєнні свинцем, печінковій комі, сонячному та тепловому ударах. Залишковий азот. Підвищення концентрації сечовини та креа-тиніну в лікворі е показником ниркової недостатності та уремії. Концентрація аміаку в лікворі досить низька (у корів до 15 мкмоль/л). Зростання вмісту аміаку в лікворній системі — важлива патогномонічна ознака печінкової енцефалопатії та печінкової коми, що свідчить про значні порушення антитоксичної функції органа. Аміак токсичний для мозку, тому зростання його концентрації у спинномозковій рідині є несприятливим прогнозом. Ензими. У лікворі виявлено близько ЗО ензимів, які надходять сюди з тканини мозку, плазми крові та клітин самого ліквору. У здорових тварин ензими розміщені всередині нейронів і залишають їх лише в мінімальній кількості. Тому активність ензимів ліквору досить низька й становить креатинкінази (КК) — 1— 4 од/л, лужної фосфатази (ЛФ) 1—6, аспарагінової та аланінової трансаміназ відповідно 0,0—8,0 і 0,0—5,0 од/л. Навіть при незначних ураженнях паренхіми мозку настає елімінація ензимів у лік-вор. Підвищення активності лікворних ензимів спостерігається при некрозі та травмах мозку, печінковій комі, менінгоенцефаліті, лістеріозі, вірусному енцефаліті. Глюкозу в лікворі визначають тими ж методами, що і в плазмі крові. Кількість її коливається в межах 2,2—3,5 ммоль/л. Зниження концентрації глюкози в лікворі (гіпоглікорахія) є ознакою посиленого гліколізу, порушення транспорту через ГЕБ та використання глюкози клітинами ліквору. Спостерігається вона при інфекційному менінгоенцефаліті, пухлинах, післяродовій гіпокаль-цемії, виснаженні (аліментарній дистрофії). Підвищення концентрації глюкози в лікворі (гіперглікорахія) буває при стресі, цукровому діабеті, лістеріозі та некрозі, травмі, ішемії мозку. Після введення інсуліну рівень глюкози в лікворі стає вищим, ніж у крові. Мікроскопічне дослідження ліквору. Мікроскопічне дослідження ліквору проводять з метою підрахунку кількості еритроцитів, лейкоцитів та виведення лейкограми. Підрахунок клітин в натив-ному лікворі необхідно провести протягом 1 год після його взят- 253 тя, оскільки пізніше вони розпадаються (цитоліз). При необхідності у ліквор додають розчин Тюрка або Самсона, завдяки якому еритроцити руйнуються, а лейкоцити консервуються і фарбуються. У лейкоцитарний меланжер набирають до позначки 1 розчин, а до позначки 11—ліквор. Кількість клітин підраховують, використовуючи лічильні камери з сітками Фукс-Розенталя або Горяєва. Підрахунок ведуть по всій камері у великих квадратах. У лікворі клінічно здорових тварин міститься від 0 до 8-106/л лейкоцитів. Еритроцити можуть бути лише у першій фракції ліквору. Збільшення кількості еритроцитів (еритроцитрахія) призводить до змін кольору ліквору в кривавий. Збільшення кількості лейкоцитів у спинномозковій рідині (плеоцитоз) є наслідком ураження центральної нервової системи і кількість їх знаходиться у прямій залежності від глибини патологічного процесу. Плеоцитоз спостерігається при бактеріальному менінгіті, менінгоенцефаліті, вірусному енцефаліті, лістеріозі, некрозі та абсцесі мозку, печінковій комі. Для диференціації лейкоцитів ліквор збагачують методом центрифугування або седиментації. Після цього роблять мазок, фіксують і фарбують його. Лейкограма ліквору складається в основному з двох видів клітин: лімфоцитів (60—80 %) та моноцитів (20—40 %), в поодиноких випадках встановлюють нейтрофіли, еозинофіли, плазматичні клітини. Гострі запальні процеси у мозковій тканині призводять до збільшення кількості нейтрофілів, хронічні — моноцитів, а при паразитарних хворобах в лікворі збільшується кількість еозинофілів. Бактеріологічне дослідження ліквору проводять з метою виявлення збудників захворювань: менінго-, пневмо-, стрепто- і стафілококів, лістерій, сальмонел, пастерел та ін. При посіві ліквору на спеціальні живильні середовища одержують чисті культури збудників, що викликають хвороби нервової системи. Для виявлення вірусів застосовують вірусологічне дослідження ліквору. Імунологічні дослідження застосовують для діагностики інфекційних захворювань, що перебігають з ураженням нервової системи. Для цього користуються імунобіологічними реакціями (Вас-сермана, Закса-Георгі, Кана, Майніке), імунодифузії, імуноелект-рофорезу, імуноадсорбції, досліджують класи імуноглобулінів. |