Навчальний посібник для студентів вищих навчальних закладів
![]()
|
§ 5. Соціологія суїциду Побудована на «солідаристських» засадах соціальна теорія Дюркгейма моделювала насамперед ті аспекти соціальної реальності, які свідчили про функціональну узгодженість, злагодженість дії суспільних механізмів. Причому, згідно з теорією поділу суспільної праці, міра цієї злагодженості мусила зростати. Водночас соціолог, як і його сучасники, був свідком посилення соціальних конфліктів і глибокої кризи цінностей: «Історія не знала кризи більшої, ніж та, яку переживають сучасні європейські суспільства. Соціальна дисципліна у її традиційній формі повністю втратила свій авторитет; у суспільстві наростають тенденції розкладу морального духу і тотальної тривоги». Торкаючись соціального питання, одного з найтривожніших 318 чинників нестабільності, Дюркгейм зауважує, що будь-які спроби його вирішення будуть невдалими без урахування моральних аспектів. Моральна дезорганізація, доводить соціолог, не менш небезпечна в соціальному відношенні, аніж дезорганізація-економічна. Одним з промовистих свідчень моральної дезорганізації суспільства, його переходу до стану неупорядкованості (тобто, відходу від нормального стану соціальності) виступає ріст кількості самогубств у провідних західноєвропейських країнах. Самогубство розглядається Дюркгеймом як соціальний факт, тобто насамперед як об'єктивно існуючий, незалежний від індивідуальних психологічних мотивів процес зміни станів колективної свідомості, який піддається статистичному аналізу. Тому дослідження самогубств, з його погляду, виступає практичним втіленням вимог соціологічного методу: «Замість того, аби займатися метафізичними роздумами з приводу соціальних явищ, соціолог мусить взяти за об'єкт своїх пошуків чітко окреслені групи фактів, на які можна було б, як кажуть, показати пальцем, точно відзначивши їх початок і кінець — і хай він стає на цей шлях якнайрішучіше». Дюркгейм підкреслює, що обрав самогубство за об'єкт вивчення тому, що воно належить до явищ, які найлегше визначаються і слугують зразком застосування соціологічного методу. Самогубство — це соціальний факт, тобто форма прояву влади вищої колективної реальності над індивідом. Про це свідчить стабільність відсотку самогубств у різних народів (це число стабільніше, аніж відсоток загальної смертності), постійність сезонних ритмів коливання кількості самогубств, наявність певних закономірностей зв'язку між самогубством і шлюбами, розлученнями, релігійністю, перебуванням у армії та ін. Соціолог надає великої ваги дефініції самогубства як соціального явища, відносячи до цієї категорії «всякий випадок смерті, котрий виступає безпосереднім або опосередкованим результатом позитивної або негативної дії, вчиненої самою жертвою». Дюркгейм указує на багатоманітність, а в ряді випадків — на суперечливість мотивації цієї дії. ' Однак різноманітність цілей не виключає однорідності дій. «Солдат, що йде назустріч вірній смерті, щоби врятувати свій полк, не бажає помирати,— однак чи є він при цьому винуватцем власної смерті у такому ж значенні цього слова, в якому його можна застосувати до дії промисловця чи комерсанта, який вбиває себе, щоб запобігти сорому і ганьби банкрутства. Те .ж саме стосується страждальця, що помирає за віру, матері, яка приносить себе в 319 жертву заради життя дитини і т. ін. Чи мається при цьому смерть за сумну, хоч і неодмінну умову тієї мети, до якої прагне суб'єкт, чи ж він прагне її задля неї самої,— в обох випадках він відмовлюється від існування, і різні способи розрахунку з життям можна розглядати як різновиди того самого класу явищ». Підкреслюючи, що в кожному конкретному випадку самогубства мають місце мотиви суто індивідуального характеру, Дюркгейм доводить водночас, що загальна кількість самогубств у даному регіоні за певний проміжок часу не є простою механічною сумою цих окремих випадків, навпаки, «ця цифра є новим фактом зиі £епегіз, фактом, якому притаманна своя внутрішня єдність і своя індивідуальність — отже, і своя особлива природа, яка тим більш для нас важлива, що за своєю суттю є глибоко соціальною». Кількості самогубств притаманна водночас і перманентність, і варіативність, вона стабільніша у часі, аніж смертність з інших причин у межах певного регіону, однак різко варіює у різних країнах. Отож, робить висновок соціолог, число самогубств специфічне для кожної соціальної групи і тісно пов'язане з глибинними рисами національного темпераменту. Існує певна специфічна міра колективної схильності до самогубств, типова для кожного з окремих суспільств. Дати раціональне пояснення цьому факту і мусить соціологія, об'єктом якої виступають саме соціальні фактори суїцидної поведінки. До позасоціальних причин суїциду Е. Дюркгейм відносить психоорганічну схильність і навколишнє середовище. Детально проаналізувавши випадки самогубств серед пси-хічнохворих, соціолог доходить висновку, що в усіх випадках це — дії або немотивовані, або зумовлені вигаданими мотивами. Серед психічнохворих найчастіше мають місце самогубства маніакального типу (викликані мареннями, галюцинаціями тощо), меланхолічного типу (глибока депресія, викликана хворобою), самогубства внаслідок одержимості нав'язливими ідеями і так зване імпульсивне самогубство. Дюркгейм категорично заперечує проти того, щоб вважати кожного самогубця божевільним; водночас він визнає, що деякі із зазначених категорій, як, наприклад «меланхолійне самогубство», досить важко на практиці відрізнити від суїцидної дії здорової людини. В цілому, робить висновок соціолог, самогубства психічнохворих відрізняються від інших так само, як нав'язливі психічні стани відрізняються від нормальних почуттів, або як імпульсивні реакції — від цілком усвідомленої дії. Саме це останнє — усвідомленість наслідків — і виступає критерієм кваліфі- 320 кації вчинку як суїцидного, тоді як мотиви вчинку, його мета завжди проблематичні і не можуть бути підставою для визначення. Таким чином, з типологічної точки зору вчинки героїв Курція чи Арістодема нічим не відрізняються від вчинку страждальця Вертера, оскільки це — добровільна смер'ть, завдана собі в стані повного усвідомлення такого результату. Окремо розглядає Е. Дюркгейм випадки самогубств на грунті неврастенії. Тут він також доходить висновку про відсутність прямого зв'язку між цим станом і суїцидною поведінкою. «Якщо в часи всезагального занепаду спостерігається збільшення числа неврастеніків, то не слід забувати, що їх же руками творяться нові держави, саме із середовища неврастеніків виходять усі великі реформатори». Так само не можна, робить висновок соціолог, пов'язувати суїцид з алкоголізмом. Отже, «не існує жодного психопатичного стану, який мав би постійний і безсумнівний зв'язок із самогубством. У певному суспільстві число самогубств не залежить від чисельності неврастеніків і алкоголіків. І хоча дегенерація у різних своїх формах створює цілком придатний психологічний грунт для розвитку тих причин, які можуть спонукати людину до самогубства, сама вона не виступає його причиною». Звичайно, за інших однакових умов людина з девіантними нахилами позбавляє себе життя частіше, аніж людина здорова, але вона робить це не в силу свого соматичного стану. Потенціальна схильність до суїциду може розвинутись у неї внаслідок впливу інших факторів. Значну увагу приділяє Дюркгейм аналізові расових та спадкових факторів самогубства. Розглядаючи деякі «вражаючі» факти, які, здавалося б, свідчать на користь спадкового походження цього явища, він зауважує, що такого роду факти мусять відповідати потрійній умові: їх має бути достатня кількість, і вони не повинні бути наслідком випадкового збігу обставин; цим фактам не можна дати ніяких інших пояснень; не повинно бути інших, суперечливих їм фактів. Обгрунтування тези про спадкову та расову природу суїцидної поведінки спростовується такого роду «ін^ дуктивними фільтрами» і є, таким чином, ненадійним. Зокрема, зауважує Дюркгейм, спадкова детермінація самогубств мусила б за статистикою однаковим чином впливати на обидві статі; насправді ж кількість самогубств серед жінок значно нижча, ніж серед чоловіків. Проти «спадкової теорії» свідчить також вікова дисперсія випадків суїциду— безперервне зростання їх числа із збільшенням віку. 321 Дюркгейм зіставляє також коливання числа самогубств із сезонними змінами клімату («космічними факторами»). Статистика, пише він, спростовує думку Монтеск'є про те, ніби це явище більш поширене у країнах з холодним і вологим кліматом. «Не взимку, не восени кількість самогубств сягає свого максимуму, а влітку, коли природа най-веселіша, а температура найм'якша. Людина воліє розлучитися з життям тоді, коли воно для неї найлегше... Немає жодної країни, яка була б винятком із цього правила». Соціолог вступає в полеміку з тими поясненнями, які дали цьому факту представники італійської «кримінологічної школи»,— збудженість нервової системи під впливом сонця, спеки і т. ін. Насправді ж, доводить соціолог, детермінуючим фактором тут скоріш виступає тривалість дня. «Вдень має місце більша кількість самогубств тому, що день — це час найбільшого пожвавлення людської діяльності, коли перехрещуються людські відносини, коли соціальне життя проявляє себе найбільш інтенсивно». Про факт кореляції кількості самогубств з інтенсивністю суспільних контактів свідчить і інша статистика — у селі ці явища рівномірно наростають з наближенням теплої пори року і йдуть на спад із завершенням аграрного циклу і початком зими. Не заперечуючи усієї складності та багатоманітності комплексу причин, котрі детермінують факт суїциду, Дюркгейм водночас вказує на стан соціального середовища як головний детермінуючий фактор, відсоток самогубств різко змінюється усякий раз, коли різко змінюються умови соціального.середовища. «...Якщо індивід так легко схиляється під тиском життєвих обставин, то це відбувається тому, що стан суспільства, до якого він належить, уже перетворив його на легку здобич, готову для самогубства». Принцип взаємозв'язку і взаємопроникнення індивідуального та соціального покладений в основу дюркгеймової класифікації самогубств на егоїстичні, альтруїстичні, аномічні і фаталістичні. Егоїстичний тип самогубства спричинюється насамперед соціальною ізоляцією індивіда, відсутністю колективної підтримки у життєво важливих для людини ситуаціях. Альтруїстичне самогубство виступає проявом ситуації, коли групові цінності повністю поглинають індивіда, і він добровільно віддає за них життя. Суспільна аномія (безладдя, хаос), що пов'язана з кризою в суспільному розвитку, стає причиною життєвих зламів у третьому випадку, посилена регламентація і примус — у четвертому. В усіх випадках самогубство виступає наслідком того, що індивіда захоп- 322 лює та чи інша соціальна течія дезінтегруючого характеру. При цьому, як підкреслює соціолог, йдеться насамперед про відхилення від певної норми інтеграції — небезпечним щодо суїцидності може виступати як дезінтеграція у прямому смислі слова, так і занадто високий ступінь інтегрованості індивідуальної свідомості в колективну. Аномія, альтруїзм, егоїзм як певні соціальні течії наявні постійно, і їх вплив на особистість у кінцевому результаті урівноважується. Порушення ж рівноваги у той чи інший бік спричинює факти суїциду (в цьому полягає типологічна схожість між цими.фактами і проявами «девіантної» поведінки). Порушення міри між індивідуальним і соціальним спричиняється, як вважав Дюркгейм, надто швидкими, катастрофічними темпами соціальних змін, до яких не може адаптуватись індивідуальна свідомість. Вважаючи внутрі-групову згуртованість найдієвішим засобом запобігання появам суїцидних нахилів, соціолог рекомендував ширше практикувати різноманітні форми спілкування людей — у межах існуючої професійної структури, відновлювати ті риси згуртованості і солідарності, які були притаманні корпораціям дрібних виробників ранньокапіталістичної доби. Завершуючи огляд соціологічної концепції Дюркгейма, слід сказати, що його теоретична спадщина і сьогодні знаходиться в центрі гострих дискусій. Мабуть, одна з причин цього полягає у тому, що мислитель, окрім безпосередньої теоретичної роботи в різноманітних напрямках суб'єктивно дуже чуйно відносився до статусу соціології й активно обстоював її методологічний та фаховий суверенітет. Як справедливо зауважив Р. Нісбет, Дюркгейм більш аніж хто інший в історії соціології зумів втілити у собі те, що було найтиповішого у цій дисципліні і найпродуктивнішого для гуманітарних наук, а тому його можна назвати соціологом у найповнішому значенні цього слова. Запитання для самоконтролю
323 ![]() Ми розглянули основні періоди становлення та розвитку соціології, яка пройшла довгий, складний і нерідко драматичний шлях від наївних синкретичних міфологізованих і буденно-практичних уявлень про людину та суспільство на рівні протосоціологічного знання до інституалізації її як специфічної галузі сучасної науки. Протосоціологічний період пов'язаний з розмежуванням предметних сфер знання про природу та суспільство і з поступовим накопиченням емпіричного та теоретичного досвіду в пізнанні власне соціальних явищ. Найбільш характерною домінантою в гносеології стародавнього світу було протиставлення емпіричного та теоретичного рівнів знання, що істотно зумовило великий хронологічний розрив між становленням наук про природу та суспільство. Індивідуальна неповторність соціальних явищ на тривалий час зумовила індетерміністичні або фаталістичні уявлення про механізми соціальної еволюції, як і протиставлення закономірностей у природі випадковості та суб'єктивізму в соціально-історичному процесі. Соціальна наука довго йшла до визнання причинно-наслідкової залежності між суспільними явищами, до ідеї еволюції, суспільного прогресу, розуміння їх механізмів та рушійних сил. Антична, середньовічна та наука нового часу шляхом проб і помилок висувала, апробувала, відкидала, доповнювала чи розвивала ті принципи та ідеї, які витримували перевірку часом. Завдяки численним обставинам, що склались у силу ототожнення чи протиставлення природничого та соціального, розвиток знання про суспільство часто стикався з труднощами, яких не знали або так гостро не ставили природничі науки. Серед таких проблем були проблеми якісної специфіки суспільства, особливостей соціального розвитку, емпіричного й теоретичного в соціальному пізнанні, соціального факту, його достовірності та можливостей узагальнення тощо. Синкретичне суспільствознавство на різних етапах по- 324 ■своєму ставило ці проблеми, але обмежена методологічна та методична база не давала змоги успішно вирішити їх. Це зумовило його переорієнтацію на принципи і методи природничих наук в історії нового часу. Але поступово приходило усвідомлення хибності й цього шляху та поступове розуміння відмінності суспільства як специфічного об'єкта пізнання та засобів його дослідження. Усвідомлення'цих -фактів разом із зростанням потреб у більш глибоких знаннях про людину та суспільство дали новий поштовх для розвитку синкретичного суспільствознавства та його предметної диференціації на спеціалізовані галузі й обумовили становлення перших соціальних наук. Відкриття економічних законів та статистично-демографічних закономірностей і залежностей між соціальними явищами активно стимулювало розвиток пізнання соціальних процесів, а криза умоспоглядальних спекулятивних концепцій суспільства, як і безплідність емпірично-факто-логічної історичної науки на фоні значних досягнень природознавства, яке йшло від спостереження фактів до їх узагальнення, зумовило появу ідеї про необхідність' окремої науки про суспільство, здатної поєднати емпіричний матеріал з його теоретичним переосмисленням. Поступово в історії соціального знання нового часу (не без впливу досягнень математики та природничих наук) гіпотеза про принципову можливість використання засобів «позитивної науки» в пізнанні соціальних явищ стає загальновизнаною ідеєю і перетворюється в нову парадигму, що визначає генеральну лінію в розвитку суспільствознавства. Якщо виникнення соціології як окремої науки найтісніше пов'язане з проектом «позитивної науки» про суспільство О. Конта, то її подальша історія нерозривно поєднана з наукорою діяльністю Г. Спенсера, К. Маркса, Ф. Тьонніса, Г. Зіммеля, М. Вебера, Е. Дюркгейма та інших визнаних класиків світової соціології. Завдяки їм соціологія здобуває свій власний понятійно-категоріальний апарат, значно розширюється її проблематика, чіткіше визначається місце цієї дисципліни в системі міжнаукового розподілу праці. Розпочинається поворот до інтеграції загальної теорії суспільства та емпіричних соціологічних досліджень. Починається взаємопроникнення теорії та емпіричних досліджень, завдяки якому стають більш досконалими й обгрунтованими теоретичні уявлення про суспільство та про методи соціальних наук. Тим самим закладаються передумови дальшої диференціації самого соціологічного знання, виділення у ньому окремих напрямів і рівнів, формування нових його галузей. 325 Знайомство з теоретичними ідеями класиків світової соціологічної думки XIX — початку XX ст. дає змогу переконатися в тому, що для соціології, як і для інших дисциплін,, характерний плюралізм ідей і теоретичних концепцій. Кожен з класиків соціології фактично обстоює бачення предмета, методів і проблематики цієї" науки, яке далеко не завжди можна несуперечливо узгодити з поглядами його колег. На цю обставину неодноразово звертали увагу ті, хто заперечував за соціологією право вважатися окремою, самостійною наукою. Однак наявність не одного, а кількох нормативних зразків (парадигм)—явище досить типове для сучасної науки. Погляд на науку як на неієрархізовану систему теорій і гіпотез, які співіснують, одночасово заперечуючи і доповнюючи одна одну, досить поширений у сучасному наукознавстві. І в цьому відношенні соціологія з її «мультипарадигматизмом» лише більш яскраво демонструє риси, що так чи інакше притаманні всім наукам, як гуманітарним, так і природничим. Тривалий час нормою для нашої соціологічної науки було обов'язковим протиставлення марксистської парадигми соціології усім її іншим напрямам, що визначались як «буржуазні», а тому теоретично неповноцінні. Таке прагнення помітне ще й сьогодні, тим більше що пояснювальний потенціал соціологічних ідей Маркса досить сильний — особливо там, де йдеться про соціальні конфлікти, класову боротьбу і т. п. Однак, як ми вже бачили вище, соціальна теорія марксизму виступає лише одним з кількох впливових напрямів соціології XIX ст., і підміна нею усієї багатоманітності світової соціологічної думки неприпустима. В ході гострих теоретичних дискусій сучасні соціологи неодноразово звертаються до спадщини минулого, відшукуючи в поглядах класиків аргументи на користь тих чи інших сучасних концепцій. Це у свою чергу веде до нового прочитання класичних праць, відкриття нових смислових відтінків у вже, здавалося б, відомих ідеях. Тому періодичні «ренесанси» класичної спадщини, постійний діалог з теоретичною думкою минулого — це не виключення із правил, а ознака нормального функціонування і розвитку сучасного гуманітарного знання, у тому числі і соціологічного. СПИСОК РЕКОМЕНДОВАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ Аристотель. Метафизика//Соч.: В 4 т. М., 1976. Т. 1. С. 65—448. Аристотель. Никомахова зтика // Соч.: В 4 т. М., 1983. Т. 4. С. 53— ■294. Аристотель. Политика //Соч.: В 4 т. М„ 1983. Т. 4. С. 375—644. Ьаранов Г. С. Модели и метафори в социологии К Маркса // Со-циол. исследования. 1992. № 6. С. 128—142. Бердяев Н. Смьісл истории. М., 1990. Берк 3. Размьішления о революции во Франции // Социол. исследования. 1991, № 6. С. 114—121; № 7. С. 125—133; №9. С. 140—146; 1992, № 2. С. 137—148. Бокль Г. Т. История цивилизации в Англии. СПб., 1906. Вебер М. Предварительнне замечания // Избр. произведения. М-, 1990. С. 44—60. Вебер М. Протестантская зтика и дух капитализма // Избр. произведения. М., 1990. С. 61—272. Вебер М. «Обгективность» социально-научного и социально-поли-тического познания//Избр. произведения. М., 1990. С. 345—415. Вебер М. О некоторнх категориях понимающей социологии // Избр-произведения. М., 1990. С. 495—546. Вебер М. Политика как призвание и профессия//Избр. произведения. М., 1990. С. 644—706. Вебер М. Наука как призвание и профессия // Избр. произведения. М., 1990. С. 707-735. Вормс Р. Общественннй организм: СПб., 1897. Вормс Р. Биологический принцип в социологии. К, 1918. Вундт В. Проблеми психологии народов. М., 1912. Гайденко П. П., Давьідов Ю. Н. История и рациональность. Со-циология Макса Вебера и веберовский ренессанс. М., 1991. Гердер И. Г. Идеи к философии истории человечества. М., 1977. Геродот. История. Л., 1972. Герри А. История приложения чисел к наукам нравственннм. СПб., 1867. Гоббс Т. Левиафан. М., 1936. Грушевский М. С. Очерк истории украинского народа. К, 1990. Гумплович Л. Основи социологии. СПб., 1899. Данте Алигьери. Божественная комедия. М., 1967. Дюркгейм 3. О разделении общественного труда. Метод социологии//М., 1991. Дюркгейм 3. Самоубийство. Социологический зтюд. СПб, 1912. Енгельс Ф. Становище робітничого класу в Англії // Маркс К-, Енгельс Ф. Твори. Т. 2. С. 221—494. Журавский 3. П. Об источниках и употреблении статистических сведений. М., 1946. 327 Зиммель Г. Социальная дифференциация. М., 1909. Ионин Л. Г. Георг Зиммель — социолог. М., 1976. Ионин Л. Г. Понимающая социология. Историко-критический ана-лиз. М., 1979. Из истории буржуазний социологии XIX—XX веков. М., 1968. История буржуазной социологии XIX — начала XX века. М., 1979. История философии. М., 1957—1965. Т. 1—6. Кампанелла Т. Город Солнца. М., 1954. Кессиди Ф. X. От мифа к логосу. М., 1972. Кетле А. Социальная физика или опит о развитии человеческих способностей. К., 1911—1913. Т. 1—2. Ключевский В. О. Курс русской истории // Соч.: В 8 т. М., 1956. Т. 1.С 13—73. Кон И. С. Позитивизм в социологии. Исторический очерк. Л., 1964. Кондорсе М. Ж- Зскиз исторической картини прогресса человечес-кого разума. М., 1936. Конт О. Курс позитивной философии // Сер. «Родоначальники по-зитивизма». СПб., 1914. Вьіп. 4—5. Кучеренко Г. С. Сен-симонизм в общественной мисли XIX в. М., 1975. Ле Пле. Основная конституция человеческого рода. М., 1897. Лебон Г. Психология народов и масс. СПб., 1896. Лилиенфельд П. Л. Мисли о социальной науке будущего. СПб., 1872. Ломоносов М. В. О сохранении и размножении народа российско-го//Полн. собр. соч. М., 1952. Т. 4. С. 384—394. Макаренко В. П. Вера, власть и бюрократия. Критика социологии М. Вебера. Ростов н/Д., 1988. Макиавелли Н. Князь//Соч. М.; Л., 1934. Мальтус Р. Опнт о законе народонаселення. СПб., 1868. Т. 1—2. Маркс К. Вступ (3 економічних рукописів 1857—1858 років) // Маркс К-, Енгельс Ф. Твори. Т. 12. С. 667—697. Маркс К- До критики політичної економії. Передмова // Маркс К., Енгельс Ф. Твори. Т. 13. С. 5—9. Маркс К. Економічно-філософські рукописи 1844 року // Маркс К., Енгельс Ф. Твори. Т. 42. С. 39—159. Маркс К-, Енгельс Ф. Маніфест Комуністичної партії // Твори. Т. 4. С. 405—441. Материалистьі Древней Греции. М-, 1955. Мечников Л. И. Цивилизация и великие исторические вехи. М., 1924. Монтескье Ш. Л. О духе законов // Избр. произведения. М., 1955. С. 159—735. Мор Томас. Утопия. М., 1978. Ожиганов 9. Н. Политическая теория Макса Вебера. Критичес-кий анализ. Рига., 1987. Остова Е. В. Социология Змиля Дюркгейма. М., 1977. Петрарка Франческо. Книга песен. М., 1963. Письма Плиния Младшего. М., 1982. Платон. Государство//Соч.: В 3 т. М., 1971. Т. 3. Ч. 1. С. 89— 454. Платон. Политика // Соч.: В 3 т. М., 1972. Т. 3. Ч. 2. С. 10—82. Полибий. Всеобщая история: В 3 т. М„ 1899. Т. 3. С. 289—301. Попов Н. В. Татищев и его время. М., 1861. Ратцель Ф. Земля и жизнь. СПб„ 1903—1906- Т. 1—2. Реклю 9. Земля и люди. СПб., 1903—1906. Т. 1—19. Русская философия IX—XIX вв. Л., 1989- Руссо Ж- Ж. Об общественном договоре. М., 1938. Сайко С. П. Диалектика змпирического и теоретического в истори-ческом познании. Алма-Ата, 1975. Сен-Симон А. Очерк науки о человеке // Утопический социализм. Хрестоматия. М., 1982. С. 217—220. Сигеле С. Преступная толпа. СПб., 1898. Спенсер Г. Основньїе начала. СПб., 1897. Спенсер Г. Оснований социологии. СПб., 1898. Т. 1—2. Гарб Г. Закони подражания. М., 1902- Тацит Корнелий. История//Соч.: В 2 т. Л., 1969. Т. 2. Токвиль А. О демократи в Америке. М., 1897. Ферри 9. Уголовная социология. М., 1908. Ч. 1—2. Фрейд 3. О психоанализе. М., 1912. Фрейд 3. Толкование сновидений. М., 1912. « Фрейд 3. Лекции по введенню в психоанализ. М.; Пг., 1922. Фрейд 3. Я и Оио. М„ 1924. Фукидид. История, Л., 1981. Фу льє А. Современная наука об обществе. М, 1895. Хвостов В. М. Социология. Введение. Исторический очерк учений об обществе. М., 1917. Чемберлен X. С. Арийское миросозерцание. М., 1913. Шевченко Т. Г. Повне зібр. творів: В 6 т. К., 1963—1964. Шеффле А. Основньїе связи умственной организации//Социология. Пг., 1923. Зспинас А. Социальная жизнь животньїх. СПб., 1898. Яворницький Д. І. Історія запорозьких козаків: В 3 т. Львів, 1991 Т. 2. ІМЕННИЙ ПОКАЖЧИК ![]() ![]() Августин Блаженний 62, 100 Аммон О. 195 Арістотель 40—55, 105, 229 Арон Р. 136 Архімед 105 Ахенваль А. 117 Баторій С. 78 Беджгот У. 183, 185—186, 225 Бекон Ф. 105 Бентам І. 134, 135 Бергсон А. 272 Берк Е. 132 Бернуллі Д. 121 Бернуллі Я. 114 Бісмарк О. 261 Боден Ж. 81—85, 202 Боккаччо Дж. 68, 105 Бокль Г. Т. 202—203 Болдіїн Д. 231 Бональд Л. Г. А. 132, 133 Босков А. 158, 173 Бруні Л. 68 Бугле С. 261 Бутру Е. 301 Бут Ч. 249—250 Вагнер 279 Валла Л. 69—70 Василь Ярославович 75 Вебб Б. 250 Вебер М. 215, 217, 254, 264, 279—298 Веквонт Л. 217 Віко Дж 100—105, 142 Віллерме Л. 248, 253 Вільгельм П 201 Віндельбанд В. 264 Вінкельман І. 262 Вірхов Р. 248 Вишневецький Д. 11 Вольтер 100 Вормс Р. 162. 181—183 Вундт В. 223, 227, 323 В'яса 10 Галлілей Г. 105 Гарібальді Дж. 207 Гегель Г. В. Ф. 100, 102, 110— 113, 226, 215—216 Гекатей Мілетський 27, 29 Геккель Е. 154 Гелланік з Лесбосу 27 Гердер І. Г. 94, 100, 105, 107— 110, 225, 262 Герман І. К. 125—127 Герман І. П. 125—126 Геррі А. 247 Геродот 25, 30—31 Гесіод 9 Гізо Ф. 219 Гіппократ 105 Гітлер А. 167 Гоббс Т. 86, 87, 89—91, 93, 161, 266 іГобіно А. 195, 227 Гоголь М. В. 119 Годвін У. 130 Гольц Т. 254 Гомер 10, 66 Горацій 66 Горж А. 260 Готтль Л. 264 Гофман А. 302 Граунт Дж. 116 Грімм Я. 262 Гроцій Г. 81—82, 84—85 Грушевський М. С. 78 Гумбольдт В. 262 Гумбольдт О. 206 Гумплович Л. 186—190, 225 330 Давид 17 Давидов Ю. М. 5 Д'Аламбер Ж. Л. 88 Далі С. 242 Дайте А. 66, 68, 105, 201 Дарвін Ч. 172, 184, 207, 234 Девіс Д. 248 Декарт Р. 86,105,323 Джексон Е. 255 Джеме (Джеймс) У. 231, 236 Дідро Д. 88 Дільтей В. 262, 263, 272. 279 Достоєвський Ф. М. 241 Дюкпетьо Е. 247 Дюркгейм Е. 215, 266, 274, 301 — 323 Ейнштейн А. 147 Енгель Е. 254 Енгельс Ф. 109, 140, 214, 216, 218—221, 249 Епікур 69 Еспінас А. 162, 175, 181 Євгеон Самоський 27 Жорес Ж. 324 Журавський Д. П. 255—256 Зіммель Г. 264, 270—278, 281 Зом Р. 293 Зомбарт В. 279, 282 Іден Ф. 248 Кадм Мілетський 27 Кальзія Ж- 235 Кампапелла Т. 85, 102 Кант І. 102. 201 Карамзін М М. 76 Кареєв М. І. 216 Карл Мартелл 67 Катерина II 120 Кей-Шаттлуорт Дж. 249 Кетле Л.-А. 243—248, 254 Клісфен 19 Ключевський В. О. 202,210—211 Кондорсе М. Ж. А. Н. 105—107, 115 КонрінгГ. 117,255 Констан Б. 134 Конт О. 136, 141, 145, 148—158, 160 203, 208, 215—217, 219, 252, 300,311,313 Коп У. 260 Копернік М. 105 Ксанф-лідієць 27 Кузен В. 203 Куланж Ф. 300, 323 Кулі Ч. X. 231—234, 268, 314 Ласк Е.. 264 Лацарус М. 223, 226 Левкіпп 25 Ленгерке О. 253 Ленін В. !. 112, 175 Леонардо да Вінчі 241 Лєбон Г. 223, 227—228, 231, 300, 301 Локк Дж. 87, 91, 95 Ломоноссв М. В. 121—125 Лосєв О. Ф. 7 Лютер М. 285, 293 Ляпуж Ж. В. 195, 196, 198—200 Мак-Дугалл У. 234 Макіавеллі Н. 81—83, 85, 100, 102 Мальтус Р. 113, 128—130 Мандевіль Б. 135 Манн Т. 242 Маркс К. 57, 105, 106, 116, 141, 159, 174, 189, 214—222, 268, 269, 270, 281, 311 Маркузе Г. 242 Мен Г. 289 Местр Ж. 132 Мечніков Л .1. 202, 206—211 Мід Г. 234 Мілль Дж. С. 134, 146, 306 Моммзен Т. 279 Монтеск'е Ш. Л. 88, 91—96, 201, 202, 225, 323 Мор Т. 70—74, 85 Морган Г. 311 Мужоль П. 210 Наполеон 293 Нельсон Г. 201 Нібур "262 Нісбет Р. 323 Ноель Е. 115,254 Ньютон І. 201 Овідій 66 Палмер В. 259 Паран-Дюшатле А. 248, 253 Парк Р. 268 Паскаль Б. 114 Перікл 293 Петрарка Ф. 67 Пегро І 18. 79, 118 Петті У. 116—117,255 Піфагор 24 331 ![]() Разумовський К. Г. 120 Райх Ф. 242 Ратцель Ф. 211—212 Ратцснхофер Г. 183, 194—195 Раунтрі Б. 250 Реклю Е. 206, 207 Ренан Ж. Е. 300 Ренодо Т. 260 Рікардо Д. 116 Ріккерт Г. 264 Ріттер К. 206 Роллан Р. 242 Роуелл Дж. 259 Руданський С. 173 Рум'янцев П. О. 120 Руссо Ж. Ж. 9, 88, 96-99, 289, 323 Савіньї Ф. К. 262 Салліван Г. С. 242 Самнер У. Г. 183, 190—194, 225 Секст-Емпірик 38 ' Сен-Сімон К. А. де 107, 140—141, 144—145 Схрвій Туллій 19—20 Сігелє С. 227 Сінклер Дж. 248 Скілак 27 Сміт А. 116, 134 і 136, 289 Смолл А. 183, 195 Сократ 10, 66, 105, 309 Соловйов С. М. 202, 210 Солон 18 Сорокін П. О. 299 Спенсер Г. 135—136, 145, 162— 175, 208, 225, 274, 310, 311, 313 Спіноза Б. 86 Сталін И. В. 112, 167 Сталь А. Л. Ж. де 115 Стронін О. І. 162, 175, 178 Тард Г. 228—231, 300, 301 Татищев В. Н. 121—123 Таціт К. 25, 35-36 Тейлор Е. 311 Тен І. 300 Тойнбі А. 280 Токвіль А. 132, 136—139 Трельч Е. 279 Тьонніс Ф. 264—270, 289, 313 Тюрю А. Р. Ж. 202 Уайт .1. 311 Ферекід 27 Філіпп II 74 Фіхге І. Г. 102 Фокс 285 Франклін Б. 283 Фрейд 3. 224, 234—243 Фромм Е. 242 Фукідід 25, 29, 180—181 Фульє А. 162, 175, 180—181 Харон з Лампсака 27 Хаусхофер К. 212 Хмельницький Б. 79 Хорні К. 242 Хризіп 234 Цвейг С. 242 Ціцерон 268 Чадуік Е. 248 Челебі Є. 81 Челлен Р 212 Чемберлен X. С. 195, 200—201 Чернишевський М. Г. 256 Чичерін Б. М. 211 Шацкі Є. 166, 187, 215, 265 Шекспір В. 201, 241 Шеллінг В. Ф. 102 Шеффлє А. 162, 175, 178—180 Шишков О. С. 127 Шлецер А. 117 Шмейцель М. 117 Шмоллер Г. 279, 282 Шнаппер-Арндт Г. 254 Шпенглер О. 105 Штейн Л. 140 Штейнталь Г. 223, 226 Яворницький Д. І. 80 ЗМІСТ Передмова З Глава 1. Розвиток соціального знання Стародавнього світу . 7 § 1. Міф і епос — найдавніші форми відображення дійс ності родового та раннього класового суспільства . 7 § 2. Історичні передумови виникнення науки .... 14 $ 3. Розвиток емпіричних соціальних обслідувань . . 16 § 4. Виникнення і розвиток історіографії та її значення для пізнання соціальних процесів (логографи, Геро- дот, Фукідід, Полівій, Таціт) 25 § 5. Соціально-філософські проблеми суспільства і соціального пізнання (Демокріт, Платон, Арістотель) . 38 Глава 2. Соціальне знання епохи середньовіччя 57 § 1. Зміна світоглядної парадигми ....... 57 § 2. Теософія Августина Блаженного 62 § 3. Значення творчості гуманістів Відродження для роз витку соціального пізнання 65 § 4. Соціальні утопії Т. Мора і Т. Кампанелли ... 70 § 5. Емпіричні обслідування. Переписи на Русі. Козацькі реєстри в Україні 74 § 6. Становлення елементів соціологічного знання (Н. Ма- кіавеллі, Ж. Боден, Г. Гроцій) ■ , 81 Глава 3. Соціальні знання і дослідження нового часу (XVII — початок XIX ст.) . 86 § 1. Особливості розвитку соціального знання нового часу 86 § 2. Соціальне знання на рубежі двох епох. Теорії «природного права» і «суспільного договору» XVII ст. (Т. Гоббс і Д. Локк) . 88 § 3. Соціологічні концепції Ш. Л. Монтеск'є та Ж- Ж- Руссо 91 § 4. Філософія історії — новий етап у розвитку соціального пізнання 100 § 5. Становлення суспільствознавства. Розвиток емпірич них, демографічних і статистичних досліджень XVII— початку XIX ст. (Р. Мальтус) 113 Глава 4. Соціологічні ідеї консерватизму, лібералізму й утопіч ного соціалізму 131 § І. Консервативна критика та ліберальна апологія буржу азного суспільства 131 § 2. А. Токвіль про демократію як суспільний лад . . 136 § 3. Соціальне питання й утопічний соціалізм ... 139- ![]() ![]() ![]() § 1. Криза традиційного суспільствознавства. Наука про людину А. Сен-Сімона. Парадигми позитивізму в со ціології , , 142 § 2. Соціологія Огюста Конта 148 Глава 6. Виникнення і розвиток натуралістичного напряму в со ціології XIX ст 159 § 1. Загальна характеристика соціологічного натуралізму 159 § 2. Органістична школа в соціології (Г. Спенсер, П. Ф. Лі- лієнфельд, О. І. Стронін, А. Шеффлє, А. Фульє, А. Ес- пінас, Р. Вормс та ін.) 162 § 3. Соціальний дарвінізм (У. Беджгот, Л. Гумплович, У. Г. Самнер, Г. Ратценхофер, А. Смолл) . . . . 183 § 4. Расово-антропологічна школа (Ж. А. Гобіно, О. Ам- мон, Ж- В. Ляпуж, X. С. Чемберлен) .... 195 § 5. Географічна школа в соціології (Г. Т. Бокль, Л. 1. Мечников, С. М. Соловков, В. О. Ключевський). Геополітична соціологія 202 Глава 7. К. Маркс і соціальна теорія марксизму .... 214 § 1. Загальні теоретичні принципи . 214 § 2. Теорія буржуазного суспільства і класової боротьби 219 Глава 8. Психологічний напрям у соціології XIX — початку XX ст. 223 § 1. Психологія народів (М. Лацарус, Г. Штейнталь, -тВ. Вундт) та психологія натовпу (Г. Лєбон) . , 223 § 2. Теорія наслідування Г. Тарда , 229 § 3. Інтеракціонізм Ч. X. Кулі 231 § 4. Інстинктивізм У. Мак-Дугала та соціологічні пробле ми психоаналізу 3 Фрейда - » 234 Глава 9. Емпіричні соціальні дослідження XIX — початку XX ст. § 1. Л. А. Кетле про статистичні закономірності соціаль них явищ 243 § 2. Розвиток масових соціальних обслідувань. «Моральна статистика» і «соціальна гігієна» ...... 247 § 3. Емпіричні дослідження Ле Пле 250 § 4. Д. П. Журавський про фактори деформації матеріалів соціальної .етігтис'іики 255 § 5. Вивчення громадської думки в США. Реклама як со ціальний феномен , ,,-.-._. ... 257 Глава 10. Німецька формальна соціологія кінця XIX — початку XX ст. (Ф. Тьонніс та Г. Зіммель) 261 § 1. Проблеми методології соціального пізнання . . , 261 § 2. Ф. Тьонніс про «спільноту» і «суспільство» . . . 265 § 3. Формальна соціологія Г. Зіммеля ..... 270 Глава П.Макс Вебер і теорія соціальної дії 279 § 1. Основні напрями наукової діяльності М. Вебера . 279 § 2. Протестантська етика і дух капіталізму . . , 282 § 3. Елементи соціологічної теорії 286 § 4. Політична соціологія М. Вебера . . . . . . 290 § 5. Порівняльно-історична соціологія релігії .... 294 334 Глава 12. Соціологічна концепція Е. Дюркгеима 300 § 1. Метод. Основні категорії соціології . . . . . 300 § 2. Соціальна норма та патологія 307 § 3. Типологія суспільних форм 310 § 4. Поділ праці та соціальна солідарність . . . . 313 § 5. Соціологія суїциду , ,....,.,318 Післямова ї » V * 324 Список рекомендованої літератури 327 Іменний покажчик 330 ![]() ![]() ![]() Захарченко Марко Васильович Погорілий Олександр Іванович ІСТОРІЯ СОЦІОЛОГІЇ (від античності до початку XX ст.) Обкладинка художника В. Г. Самсонова Художній редактор Т. О. Щур Технічний редактор Є. Г. Рубльов Коректори Л. Ф. Іванова, А. В. Дрожжина, Т. А. Лукашина Здано до набору 13.10.92. Підп. до друку 06.01.93. Формат 84Х108/м. Папір, друк. № 2. Літ. гарн. Вис. друк. Ум. друк. арк. 17,64. Ум. фарб.-відб. 18,0. Обл.-вид. арк. 19,8. Вид. № 3366. Зам, 828, Видавництво «Либідь» при Київському університеті, 252001 Київ, Хрещатик, 10 Білоцерківська книжкова фабрика, 256400 Біла Церква, Леся Курбаса, 4 |